Poema del Cid. 73 



tilldragelserna i sådan öfverensstämrnelse med Gesta Roderici, att deras berättelser 

 så gerna kunna anses hafva härflutit derifrån, som ifrån poemet*). 



Hurudan än poemets begynnelse varit, äro dock tvenne omständigheter att an- 

 ses som afgjorda. Poemförfattaren, hvars plan icke är att skrifva en lefVemeshistoria, 

 har ej begynt ab ovo, icke heller befattat sig med den mera romantiska tradition, 

 som snart började att spinna sin rika väfhad omkring hjeltens ungdom, och som till 

 den ändan gaf honom en annan, en mera romanesk gemål uti Ximena, grefve Ger- 

 maz' dotter; den allvarliga, blygt tillbakadragna gestalt han ställer vid hjeltens sida, 

 är historiens donna Ximena. Vidare har han uti Poemets begynnelse framställt mo- 

 tivet (eller motivema) till hjeltens landsflykt, åt hvars närmaste följder han sedan 

 egnar hela den första cantaren, som upptages af berättelser om hjeltens bragder 

 emot de otrogne. Men i detta historiska underlag anknyter han tvenne trådar af 

 fiktiv art, till hvilka han visserligen erhållit anledning nr nationaldiktningen, men 

 hvilkas utspinnande och anbringande är ett verk af hans organiserande fantasikraft. 

 Det är i dem diktens grundtanke tudelad fortlöper. Den ena, i början svagare, be- 

 gynner fästas vid skildringen af hjeltens möte med sin familj i San Pedro de Gar- 

 denas kloster. Den ömhet han för densamma visar och främst hans omtanke om 

 sina döttrars framtid, då han (v. 282—283) utbrister: 



Plega å Dios é å Sanda Maria, 

 Que ann con mis manos case estas mis fij'as. 

 det är: 



Må det behaga Gud och heliga Maria, 



Att än med dessa händer mina döttrar jag förmäler. 



är uppränningen till diktens sednare ledande tanke. Den andra, som ligger redan 

 uti begynnelsemotivet, är hjeltens återförsoning med sin vredgade herre och konung. 

 Denna uppgift, som skall vinnas genom hans orubbliga loyalitet, antydes lindrigt 

 (v. 503) i Alvar Fariez' ord, den framstår tydligare då el Cid öfverger det eröfrade 

 Casteion (v. 540 och 546), och den ledes ett stort steg fram till sin lösning genom 

 Alvar Fanez första beskickning till Valencia; konungen benådar budbäraren och ger 

 fritt åt hvem som helst, att draga ut till hjelten. 



•) Endast den i Chronica del Cid, Cap. LXXXIX (alliså kapitlet näst före det, der nu poemets rela- 

 tion vidtar) förekommande anekdoten, deri Törtäljes om ett samraanträflande mellan konungen och el Cid 

 i närheten af Bivar, är förtjent af skild uppmärksamhet. Konungen skall vredgad hafva sagt: „Ruydiez, 

 drag ut af mitt land!', hvarpå el Cid gifvit sporrarne åt mulan den han red och inkommen på ett område, 

 som var hans arfvedel, genmält: „Herre! jag är icke på edert land, utan på mitt". Då skall konungen än 

 mer vredgad hafva utropat: „Drag ut af alla mina riken, utan något uppskof," hvartill åter el Cid invändt: 

 „Herre, gif mig trettio dagars frist, såsom en ädlings rätt är", det konungen förvägrat, gifvande honom 

 endast nio dagar från den dagen. Denna berättelse, ehuru af äkta traditionell prägel, är icke rätt enlig 

 med den djupa vördnad hjelten uti poemet städse visar emot sin konung. Krönikan har ofelbart hämtat 

 den från någon af de nationalsånger poemförfattaren utmönstrat. Den finnes också icke uti Cronica general. 

 Der underrättas el Cid genom bref om sin landsflykt, han sammankallar sina fränder och vänner, visar 

 dem brefvet sägande, att konungen vill ge honom endast nio dagars frist, och frågar hvilka ibland dem 

 vilja gå med honom. Dertill svarar Alvar Fan ez, att alla vilja gå med honom, lemnande Kastilien för att 

 vara hans goda och trogna vasaller, hvartill ock de andra bifalla. El Cid tackar dem och önskar att en dag 

 kunna vedergälla dem. Dermed vidtar poemets relation. 



10 



