74 C. G. ESTLANDEE. 



I andra cantaren, som öppnas med Valencias eröfring, befinner sig el Cid på 

 höjden af den ärorika bana, han skapat sig genom hjeltemod och fromhet. Med 

 denna tilldragelse är det historiska underlaget fulländadt, och dikten formar nu med 

 fri och frikostig hand hans lycka, ej mer på slagfältet endast, men ock inom hem- 

 mets och det borgerliga lifvets områden. Konung Alfons, rörd af en trohet som icke 

 rubbas ens af medgången, räcker omsider huld och försonad sin hand åt hjelten. 

 Eröfringen af Valencia och segern öfver Jussuf hafva iståndsatt el Cid, att tvenne 

 gånger sända Alvar Fanez med rika skänker till Kastilien. Den ena gången hai- 

 konungen återställt deras konfiskerade gods åt alla hjeltens följesmän och tillstadt 

 hans maka och barn högtidligen beledsagas till Valencia, den andra gången inbjuder 

 han honom till ett försoningsmöte. Hvilken lycklig stund, då hjelten i Valencia väl- 

 komnar dem hans hjerta håller kärast af allt i verlden, då han ledsagar dem upp i 

 Alcazaren och visar dem deras sköna arfvedel, eller då han, hemkommen ifrån segern 

 öfver Jussuf, nedlägger inför dem sin ära och sina byten. Skönare är dock måhända 

 för den bepröfvade mannen, då han knäböjd får kyssa sin konungs hand och åter- 

 ställa det brutna trohetsförhållandet. Han bär en glad förhoppning i sitt hjerta, nem- 

 ligen den, att sedan han genom sina segrar i Valencia grundat sin familjs anseende 

 och välstånd, äfven genom en värdig äktenskapsförbindelse betrygga det vunna. 

 Också detta hopp hembär han såsom ett oiïer åt loyaliteten. Hos infanterne af Car- 

 rion har redan vid Alvar Fanez' andra beskickning väckts den tanken, att vinna 

 rikedomar och anseende genom att äkta hjeltens döttrar. De vinna bifall åt sin 

 plan hos konungen, som vid försoningsmötet åt de högborne infanterne begär och 

 erhåller af hjelten deras hand. Men infanterne af Carrion äro icke det val han sjelf 

 skulle träfi'at. Så är visserligen försoningen åvägabragt, men på samma gång den 

 andra ödesdigra tråden färdigspunnen , och redan sprider en oviss aning, att de 

 icke äro honom värdige, en lindrig förstämning genom den solbeglänsta teckningen 

 af bröllopshögtidligheterna i andra cantarens slut. 



I tredje cantaren är det denna andra, redan vidgade uppgiften, den som utgår 

 ur hjeltens familjeförhållanden, hvilken fullfölj es och vinner sin lösning. Aningen om 

 infanternes ovärdighet besannar sig. Tilldragelsen med lejonet blottar hos dem det 

 värsta fel en manlig tidsålder kände, fegheten. I drabbningen mot konung Bucar 

 söka de förgäfves skyla sin egen omanlighet, genom att tillegna sig andras bragder. 

 Deras skrytsamhet ådrar dem endast större åtlöje bland kämparne. Hur beklagans- 

 värd framstår icke Campeadoren, då hans barn, hans namn och hans rikedomar 

 skola falla i sådana händer. Förgäfves omfattar han det hoppet, att tiden skall 

 bättra dem, och han iakttar blott alltför litet järteeknens maning, då han tillåter 

 dem ifrån Valencia bortföra sina gemåler. Beskymfande dem på ett fegt och grymt 

 sätt, erna infanterne på samma gång hämnas smäleken, den de utstått i Valencia, 

 och lösgöra sig från förbindelsen med Campeadoren, hvilken måste för naturer, så- 

 dana som deras, kännas plågsam och obeqväm. De hoppas genom sitt nidingsdåd 

 kunna göra det utan våda för sina personer och för den rika hemgift de föra med 

 sig. Men de förbise, att mannen ur hopen genom sin dygd, genom tapperhet som 

 ger rikedom, och rikedom som ger anseende, svingat sig upp till en ställning, der 



