Poema del Cid. 75 



han mer förmår än ädlingar af kungligt blod. Konung Alfons, ädel och rättvis, er- 

 känner det ansvar han bär för de olyckliga äktenskapsförbindelserna och samman- 

 kallar de talrikaste cortes till Toledo. Der hedrar han Campeadoren snarlikt som 

 en jemlike, och steg för steg tillerkännes denne all den upprättelse han begär; i en- 

 viget med infanterne gifves den honom sluteligen i högsta instans. Ett rågadt mått 

 af belöning är det, att just till dessa cortes anlända de sändebud, som begäi'a hjel- 

 tens döttrar åt infanterne af Aragon och Navarra; och så lyktar hjeltens bana ljus 

 af den dubbla lycka han i sitt lif eftersträfvat, konungens ynnest och familjens be- 

 tryggade väl. 



Sådan är diktens enkla plan, hvilken skalden stundom på ett konstnärligt sätt 

 inför bland nationalsångernas strödda varianter. Man må icke låta hans ofärdiga 

 uttryckssätt skymma den lyckliga anordningen. Huru han förstår att anknyta, vidga 

 och lösa sina uppgifter, finner man genom att följa det för hvarje gång stegrade re- 

 sultatet af Alvar Fanez' beskickningar, eller genom att tillse huru småningom infan- 

 terne mer och mer träda fram på skådebanan, eller huru planmässigt el Cid vid cor- 

 tes i Toledo stegrar sina andraganden emot dem. Han förlorar aldrig uppgifterna ur 

 sigtet, äfven om man kan anmärka i ett eller annat underordnadt förhållande någon 

 glömska i motiveringen, eller om man någongång (såsom vid v. 1776) kan småle åt 

 det otympliga sätt, hvarpå han röjer dem. Sålunda gömmer sig bakom en arm och 

 enkel diktnings omhölje en djuplagd och i djupet kombinerad plan, med hvilken den 

 moderna episka nationaldiktningen icke har att uppvisa något jemförligt, hvarken i 

 afseende å sammanhang eller rikhaitighet. 



Till detta estetiska värde kommer, att denna diktens grundplan så förträffligt 

 egnar sig, att gifva utveckling åt spanska nationens ledande känslor. Den medger 

 alla de nödiga situationer, i hvilka karaktererne kunde utveckla sin nationella egen- 

 domlighet. Dessa har skalden tvifvelsutan erhållit fårdigtecknade i nationalsångerna. 

 På denna punkt befann sig nn bjeltebilden. Tapperheten och mannamodet är lika 

 som i verkligheten, men hjelten trottsar icke mer, fastän han aldrig viker för faran 

 (man jemföre v. 985 och 986 med historien). Loyaliteten i hans karakter är numera 

 ideal; mio Cid är den mannen, som aldrig begick en trolöshet (v. 1089) och som, 

 oaktadt det frommaste nit, hvilket gläder sig att kunna föröda trosfienden, dock för- 

 står att vara mild och mensklig äfven emot honom (v. 541 — 543, 549, 810). Vid 

 sidan af denna loyalitet ger poemet framförallt upphöjning åt hjeltens sedliga karak- 

 ter såsom familjens fasta medelpunkt, såsom den djerfve grundläggaren af dess rike- 

 dom, välde och anseende, samt den oböjlige värnaren af dess ära. I detta drag har 

 den spanska nationaldikten på det ädlaste häfdat sitt germaniska ursprung. Anmärk- 

 ningsvärd är skilnaden mellan qvinnans ställning här och uti Niebelungeulied. Hon 

 är icke den sjelfrådiga, som kan framträda för att taga handlingen i egna händer. 

 Allvarlig och blygsam skymtar hon ifrån bakgrunden fram mellan männemas gestal- 

 ter, hennes enda vapen är bönen, och hennes starka värn är den djupa aktning och 

 ömhet kämpen visar henne, uti männemas hemlif åter tecknar dikten med äkta 

 episka färger det afmätta, värdiga väsende, hvilket för kastilianaren här är lika ut- 

 märkande, som lifligheten hvarmed han söker drabbningens faror. Med hvilken om- 

 sorg pryder han ej sin drägt, och huru värdigt förstår han ej att framträda i en för- 



