76 C. G. Estlande B. 



samling, hura artigt går han icke den anländande till möte, och hura besinningsfall 

 är ej hans blotta gest, då han höjer sina axlar eller lyftar handen till sitt skägg! 



Dessa karakters- och sedeteckningar har diktaren blott behöft utvälja ur förrå- 

 det i de spanska nationalsångerna, hvilka, såvidt de äro obemängda, förete en origi- 

 nalitet, sådan knappt nog den engelska och skottska balladen har att uppvisa. I 

 krönikorna, såväl som i Cronica rimada, finner man hjeltens karakter utpräglad i andra 

 riktningar än den nyssangifna. Men äfven der hans karakter ännu kan anses genuint 

 nationell, erbjuder den icke samma ädelhet och lyftning, icke samma lugna allvar 

 och värdighet, som i poemet. Hvad åter beträffar de sednare romanserna, af hvilka 

 Herder sammanställde ett urval, hvilket nyligen på ett så lyckligt och lysande sätt 

 öfveribrdes i den svenska litteraturen, är denna karakterens originella och primitiva 

 prägel, äfven i de bästa bland dem, utplattad under inflytelsen af ett kosmopolitiskt 

 chevaleri. I detta hänseende förblir Poema del Cid, såsom det är det älsta och in- 

 tressantaste, också det vackraste aftrycket af hjeltebilden, huru stammande än den 

 röst är, hvarmed poemförfattaren söker uttrycka karaktererne, de känslor som lifva 

 dem, eller de känslor, hvaraf han stundom öfverväldigas sjelf. Den konstnärliga 

 formförmåga, med hvilken poeten i våra dagar ofta lätt nog köper publikens bifall 

 och intresse, eger icke han. Men för den menskligt kännande faller den ofärdiga 

 formen lätteligen af, och han träder då in i en verld, der en kraftig och ädel nations 

 hjerta pulserar i originella karakterer, i deras handlingar, tankar och seder. En och 

 annan finnes måhända, for hvilken det styfva, kärft sammandragna språket endast 

 ökar intresset, genom att öka intrycket af det ålderdomliga och primitiva hos det 

 tecknade. Liksom ået eger ett stärkande behag, att stundom lefva in i mindre re- 

 flexionströtta tider än våra, så kan det för tanken vara uppfriskande, att någongång 

 läsa ett språk, som är rikare på kraft och natur, än på runda och sirliga fraser. 



I sjelfva verket skall det befinnas, att i samma mån Poema del Cid kan under- 

 stiga måttet af den formfulländning en modern publik fordrar, i samma mån är det 

 en modern diktkonst öfverlägset genom natursanning och naturkraft. Denna fram- 

 ställningssättets enda, men stora förtjenst är dock icke författarens egen; äfven detta 

 företräde har han från spanska nationalsången, hos hvilken förmågan att teckna med 

 kött och blod är så stor, att man onekadt tillerkändt honom främsta rummet i af- 

 seende å denna, för all national diktning utmärkande förmåga. Genom denna gåfva 

 står hvarje situation i lefvande verklighet för blicken. Det förefaller nästan som en 

 hemlighet huru en skald, som är så nödställd på alla artistiska konstgrepp, likväl 

 så klart kan åskådliggöra än stridstnmlets virrvarr, än krigslisten såsom vid Casteions 

 intagande, än en interiör sådan som tilldragelsen med lejonet, än en vördsam hyll- 

 ningsscen, eller en vördnadsbjudande rådsförsamling. Men förhållandet är, att hans 

 egen lifliga åskådning i denna punkt förträffligt understödes af språket, hvars sin- 

 lighet utgör främsta villkoret härför. Beundraren af Homeri fulländade liknelser skall 

 säkert anmärka, att det spanska episka språket är armt på dessa den poetiska diktio- 

 nens spegelprydnader. Sedan man afräknar ett par kraftiga bilder, sådana som denna 



^sis' parten unos d'otros como la un a de la earne. 

 det är: 



Så skiljs den ene från den andra, som nageln ifrån köttet. 



