Poema del Cid. "^7 



begagnar sig den spanska nationaldikten icke utaf liknelsen. Styrkan i hans språk, 

 dess bildrikedom, beror ej på inbillningskraftens och reflexionens samverkan till att 

 finna och utveckla likheter; den beror derpå, att nästan bakom hrarje ord står en 

 lefvande bild, icke ett begrepp. 



Jag har härmed framställt de tvenne elementer, genom hvilka poemet om el 

 Cid uppstått, planen, som är den individuella skaldens verk samt karakters- och sede- 

 teckningama, utförda i sinligt åskådliga situationer, de der äro att anses som ur- 

 sprungliga nationalsånger. Jag har derjemte sökt att angifva, hvilken anpart uti dik- 

 ten tillkommer hvardera elementet. Då nu skalden, hvarken genom sin egendomlighet, 

 ej heller genom främmande tendenser, på något störande sätt inverkat på det sednare 

 elementet, utan fastmer genom sitt tillgörande ytterligare releverat nationalsångernas 

 ledande känslor och deras egendomliga framställningssätt, så anser jag härmed som 

 rättfärdigad denna min åsigt, att Poema del Cid är ett lika gammalt som genuint 

 och oförfalskadt alster af den spanska nationaldiktningen. Det är den gamle kloster- 

 skalden man har att tacka icke blott derför, att han räddat undan förgängelsen natio- 

 nalsångerna från den intressanta period, då hjelten, iklädd en okonstlad, allvarlig 

 och sedlig karakter, nyss börjat sin vandring genom minnets verld, utan och derför, 

 att genom hans anordning i berättelserna inkommit en med dem och i sig sjelf har- 

 monisk ordning. 



Sluteligen måste mig tillåtas några ord om öfversättandet. 



Jag har icke kunnat uppställa någon riktigare princip, än den hr Damas Hi- 

 nard för sin öfversättning till franskan uppställt, och jag kan icke hoppas att hafva 

 tillämpat den med samma utmärkta skicklighet och lyckliga framgång som han. 



Ofversättningen måste verkställas rad för rad, och om möjligt ord för ord. Icke 

 blott originalets förtjenster, äfven dess bristfälligheter äro af den natur, att öfversät- 

 taren måste återge dem. Enär han icke hos originalet har någon konstnärlig form 

 att iakttaga, och h varmed han finge ursäkta afvikelserna från dettas tankegång och 

 ordasätt, måste han gifva så mycket rum åt originalets egendomlighet, som blott är 

 förenligt med de oeftergifligaste fordringar hos hans eget språk. Endast begriplig- 

 heten, hvartill stundom hör valet af ord och uttryck som blott aflägse motsvara origi- 

 nalets, får förorsaka sådana afvikelser. 



Då originalet eftersträfvar en j arabisk rytm, men icke räknar stafvelsema, har 

 jag icke heller ansett en öfversättare böra förfara annorlunda, äfven om han riske- 

 rar att åstadkomma de otympligaste verser. Felfria alexandriner skulle leda till en 

 bearbetning, icke till hvad jag afsett, en trogen öfversättning. Då det svenska språ- 

 ket är mindre alexandrinskt, än t. ex. franskan, har någon gång händt att det icke 

 erbjudit ord, som på samma gång passat in i metern och väl återgifvit originalets 

 sinliga uttryckssätt. I sådana fall har jag vanligen hellre velat synda emot den skrala 

 metern, än emot sednare vigtiga omständighet. Öfversättaren, som sålunda icke har 

 en bestämd versifikation som stöd och kriterium vid sitt arbete, måste inskränka sig 

 till att förnämligast afse en ledig uppläsning. Att, liksom författaren, eftersträfva 

 assonansrim, har alltid ansetts lönlöst vid öfversättuingar från spanskan. 



