Poema del Cid. 91 



„En blott i paradiset är, ty dit kom ej den andie. 



„På korset hängande, du gjorde mycket stort mii-akel: 



,,Longinus var så blind, att aldrig någonting han sett; 



„Han gaf en stöt med lansen i din sida, hvaraf utgick blod, 

 355. „Längs skaftet nedlopp blöden, att händerna besmordes, 



„Han lyftade dem upp och till sitt anlet förde, 



„Han upplät sina ögon och åt alla kanter såg; 



„Han trodde då på dig, deraf han räddad vardt från ondo. 



„1 grafven blef du väckt och steg till de fördömde ned, 

 360. „Alltsom din \dlje var. 



„Du nedbröt portarne och utdi-og helge Fädren. 



„Du alla kungars kung och hela rerldens Fader är. 



„Jag tror och tillber dig af all min håg, 



„Samt beder till San Pero, att han mig hjelper bedja 

 365. „För min Cid campeadoren, att från ondt Gud skydde honom. 



„Enär i dag vi skiljas, låt än i lifvet oss förenas!" 

 Sen bönen slutad är, de hafva messan ändat; 



Från kyrkan gingo de och vilja nu till häst. 



El Cid i famnen sluter donna Ximena, 

 370. Donna Ximena kysser handen på el Cid, 



Gråtande med ögonen, ty rådlös står hon der. 



Och han mot flickoma sig vände, att betrakta dem: 



„Åt Gud jag eder, döttrar, anbefaller, 



„Åt dig, min hustru och åt Ande-Fadren. 

 375. „Nu skiljas vi; Gud vet, när vi förenas åter." 



De gTCto så med ögonen, att slikt j icke sett; 



Der skiljs den ene från den andi-a, som från köttet nageln. 

 Min Cid samt hans vasaller, de tänka på att rida. 



Afvaktande dem alla, han vänder hufvudet. 

 380. Med mycken lämpa talte Minaya Alvar Fanez: 



„Cid, hvar är eder styrka? 



„Er moder födde eder uti lycklig stund. 



„Vi tanke på att färdas vägen fram; — det är att spilla tiden. 



,.Än kunna dessa sorger i glädje byta sig; 

 385. „Gud, som oss lifvet gaf, han skall oss gifva råd." 

 De förehålla åter abboten don Sancho, 



Hur donna Ximena han vårda bör och döttrame, hon har, 

 Samt alla dessa damer, som der när henne äro. 



