PoemM, del Cid. 149 



De voro söner båda till g-refve don Gonzalo. 

 Nu tiU Kastilien anländt dessa festgelager. 

 2280. El Cid, så ock hans magar, qvarbli i Valencia. 



Infanterne förbli der' väl inemot två år. 



Den huldhet, man dem visar, är förunderlig-en stor. 



Belåten var el Cid och aUa hans vasaller. 

 Gif heliga Maria och dn, helge Fader, 

 2285. Att det giftermål må fromma väl min Cid och en hvar, honom ärar. 



Här nalkas denna sång ett slut på sina strofer; 



Må Skaparen stå er bi med alla sina Helgon. 



Cantar III. 



Min Cid uti Valencia är med alla sina män, 



Med honom ock hans magar två, infanterne af Carrion. 

 2290. Han ligger på en ryggstödsbänk, han sofv^er, Campeadoren. 



En ledsam öfven-askning, veten, hände dem. 



Från buren utbröt lejonet och slet sig lös. 



Förski-äekte de befunno sig på midten utaf borgens gård. 



Campeadorens män på armen kasta mantlame, 

 2295. En krets de slå om bänken och stanna kring sin herre. 



Feman Gonzalez hittade ej plats att stiga upp, ej något öppnadt rum, 



ej heller något torn. 



Han under bänken lade sig; så stor hans fruktan var! 



Diego Gonzalez igenom porten hastade. 



Med mimnen sägande: „Jag återser ej Carrion!" 

 2300. Och satte sig med mycken bäfvan ned bakom en vinpress-bom; 



Sin mantel och lifkjortel fick han alldeles besmutsade. 

 Vid detta vaknade den uti lycklig timme borne, 



Och såg kring bänken stå de gode följesmännen. 



„J männer, hvad är detta och hvad är det j viljen?" 

 2305. — „Stor oro, värde herre, lejonet oss gör"^. 



Min Cid, på armen stödd, uppreste sig att stå. 



Med manteln fäst kring halsen, gick han lejonet till mötes. 



När djuret honom såg, det utaf blygsel greps. 



Sitt hufvud böjde det inför min Cid och sänkte ned sitt anlet. 



