Poeraa del Cid. 151 



Min Cid don Rodrigo med ett löje bortgick: 



„Gud skydde er, svärsöner, Carrions infanter! 



„I edra armar hållen mina döttrar, blonda såsom solen! 



„Jag längtai' strida, j till Carrion. 

 2345. „Förnöjen eder här uti Valencia af all er lust; 



„Jag är nog framgent den, som känner morenie, 



.,Jag tilltror mig, att slå dem under Skaparens beskärm 



„Må han den stunden skåda, när j förtjenat det". 



Gemensamt återvända de båda två. 

 2350. Don Pero det bestyrker; hur skröt han ej Fernando! 



Min Cid, han gladde sig, och alla hans vasaller. 



„Ännu, såframt Gud vill och Fadren der i höjden, 



„De kunna, mina magar, tappre bli i fält'\ 

 Så gå de talande, och folket börjar samlas. 

 2355. I morernes armé begynna trummor ljuda. 



Väl månge af hans kristne deraf undran få, 



De sågo det ej förr, ty nyss de äro komne 

 An mer förundra sig Diego och Fernando. 



Med egen vilje de väl aldrig kommit dit. 



v. 2347 — 2348. Emellan dessa verser inträder den sednare luckan i manuskriptet, 

 hvarigenom Campeadorens tal afbvytes. Sammanhanget kan emedlertid temmeligen väl utle- 

 tas ur Chronica del Cid, Cap. CCXXXIl — CCXXXV. Infanterne blygas vid Campeado- 

 rens ord och lofva att i striden värja honom, som om han vore deras fader. Medan de så- 

 lunda samtala, kommer ett sändebud frän Bucar och fordrar stadens ofverlemnande, hvartill 

 el Cid svarar afvisande och trotsigt. Följande dag ordnar Campeadoren sin här; förtruppen 

 anföres af Alvar Fan'ez, i raidten är Pero Bermuez med fanan, till höger biskop Hieronymus, 

 till venster Martin Antolinez och Alvar Salvadores; sjelf anför han eftertmppen. Men hun- 

 nen genom trädgårdarne spränger han jemte infanterne framom alla, och begynner så stri- 

 den emot de öfveiraskade saracenerne. Derunder råkar Diego Gonzalez i haudgemäng med 

 en mor, hvilken gick så manhaftigt emot Infanten, att denne begynte fly. Det såg Ordono, 

 Campeadorens syskonbarn, hvilken dräpte moren och, gifvande Infanten hans häst, sade ho- 

 nom: „Tagen denna häst och sägen att j dräpten moren. Derest j icke gen mig någon an- 

 ledning, skall jag i allt mitt lif ej yppa det for någon". Det är uppenbarligen vid slutet 

 af detta samtal som poemet .åter vidtar, ehuru de talande här äro Pero Bermuez icke Or- 

 dono, Feman Gonzalez icke Diego. Man ser det bestyrkas vid utmaningen längre fram (från 

 v. 3328), der Pero anser sig berättigad att uppdaga förhållandet. Någon olikhet måste emed- 

 lertid hafva förefunnits emellan krönikans och poemets relation, alldenstund i det sednare 

 drabbningen emot Bucar börjar först efteråt. Händelsen med Diego Gonzalez måste hafva 

 timat vid någon förpostfäktning. I krönikan berättas den som en episod af sjelfva drabb- 

 ningen. 



