Poema del Cid. 163 



Han for med vapnen uti hand vid fëirden öfver Xalon. 



Valforstandig som han var, han till Molina kom. 

 Nu Carrions infanter från Ansarera bryta upp. 

 2700. De hasta med att tåga både natt och dag. 



Tül venster blir Atineza, en klippa mycket stark: 



Miedes-bergens kedja de derpå Öfverfara. 



utför „de ljusa bergen" i sporrstreck rida de. 



Till venster lemnas Griza, det Alamos befolkat; 

 2705. Der äro gräfda gångar, i dem han Elpha stängde. 



Till höger blir Santesteban, men stannande i fjärran. 

 Infanteme nu inträngt i Corpes jemeksskog. 



Höga äro skogens träd, mot molnen sträfva deras grenar, 



Och vilda djur der finnas, som ströfva alltomkring. 

 2710. De funno på en äng, der klar en källa rann. 



Infanteme af Carrion bjödo tältet sättas upp. 



De ligga der den natten med alla dem, de föra. 



Med hustrurna i famn, sin kärlek de betyga dem; 



Men illa de besanna den, när solen stigit upp. 

 2715. De bjödo öken lastas med deras stora skatter; 



Man viker samman tältet, [i det] de natten tillbragt. 



Husfolket har förut begifvit sig å väg. 



Så hafva de förordnat, infanteme af Carrion, 



Att ingen, hvarkeu qvinna eUer man, der måtte dröja, 

 2720. Allenast deras hustrur, donna Elvira och donna Sol: 



De vilja ha sin lust med dem, så mycket de behaga. 

 Nu alla gått; allena de äro, dessa fyra. 



Så mycket ondt upptänkte Carrions infanter: 



„J våren vissa om, donna Elvira och donna Sol, 

 2725. „Att här j skolen skymfas, i denna vilda skog. 



„Vi skole resa, vi, j stannen öfvergifaa. 



„Ej del j skolen fä i Carrions länderier. 



„Må dessa budskap hinna el Cid campeadoren; 



„Så skole vi oss hämnas för det der med lejonet." 

 2730. Nu draga de utaf dem pelskappor jemte mantlar, 



Och blotta deras kroppar tül linnet och lifkjorteln. 



De hafva sporrbesatta skor, de onde nidingar, 

 Och ta i handen hålliga och hårda sadelremmar. 

 När damema det sågo, talte donna Sol: 



