164 C. G. Estlander. 



2735. „I Gruds namn bedje vi, don Diego och don Fernando! 



„J egen tv€nne svärd, väl bitande och starka, 



„Det ena nämndt Tizon, det andra Colada; 



„Afhuggen våra hufvuden, sä blifve vi martyrer; 



„Så kristne män som morer blifva derom ense, 

 2740. „Att vi umgälla måste det som vi ej förskyllt. 



„Ej gören här på oss så onda föredömen. 



„Om j misshandlen oss, beskymfen j er sjelfve. 



„J skolen stå till ansvar vid möten eller cortes." 



All damernas bönfallan till intet båtar dera. 

 2745. Nu Carrions infanter begynna att dem slå. 



Så obarmhertigt drabba de med lösta sadelremmar, 



Och med de skarpa sporrar, som göra dem stort men. 



De söndersarga linnet och köttet på dem båda, 



Att klara Ijloden utmed lifkjorteln rinner ned. 

 2750. Ren känna dessa det djupt uti sina hjertan. 



Hvad lycka, om nu Skaparen tillstadde, 



Att i den stund cl Cid campeadoren komme till! 



Så mycket de hudstryka dem, tills utan sans de äro 



Och ligga blodbestänkta i linnen och lifkjortlar. 

 2755. De tröttnat vid att slå, den ene som den andre. 



Sen båda täflat, hvem de bästa slagen gåfve. 



Ren kunna de ej tala, donna Elvira och donna Sol. 



De lemna dem som döda uti Corpes jemekskog, 



Borttogo deras mantlar och hermelinskinnskappor. 

 2760. De lemna dem i linnen och lifkjortlar, öfvergiftia, 



Till pris åt skogens fåglar och djur med vilda lynnen. 



Som döda de dem lemna, veten, ej som lefvaude. 



Hvad lycka, om den stunden el Cid campeadoren trädde till! 



Infanterna af Carrion i Corpes jerneksskog 

 2765. Dem läto qvar som döda. 



Att ej den ena hjelp kan bringa åt den andra. 



Igenom skogen, der de färdas, drogo de lyckönskande livarandra: 



„För giftermålen nu vi hafve hämnat oss; 



„Vi hade icke bordt till frillehustrar taga dem, 

 2770. „Om vi ej derom bedde blifvit; 



v. 2769—2771. Non las dehiemos prender por hwrraganas 



