Denne vår bortgångne medbroder, hvars lefnad och verksamhet bör ut- 

 göra föremål för efterföljande skildring, är icke den förste inom slägten, som 

 lemnat efter sig ett varaktigt minne. Det föga mer än ett sekel gamla nam- 

 net har varit fästadt vid flere minnesvärda personligheter, alltid vid någon 

 utmärktare man i hvarje ny slägtled detsamma upplefvat. Måhända skall 

 det derföre icke anses som en alltför obehörig afvikelse från ämnet, om vi 

 först kasta en flygtig blick på Nordenskiöld ska ättens stamtafla för att der 

 uppsöka dess mest framstående målsmän. Främst stå tvenne ofrälsemän: 

 en Löjtnant Nordberg på 16-hundratalet och hans son, Öfverinspektoren för 

 salpetersjud eriet i Nyland, Johan Erik Norden berg, född 1660 på torpet 

 Nordanåker i Tierps socken uti Upland. Han lefde till 1740, åtnjöt stort 

 anseende och var i landthushållning så förfaren, att han af allmogen ansågs 

 som trollkarl '). Hans söner Anders Johan och Carl Fredrik blefvo 

 1751 benådade med adelskap; den förre blef Landshöfding i Karelen, Savo- 

 laks och en del af Kymmenegårds län och slutligen öfver Nylands och Ta- 

 vastehus län samt slöt sjelf, 1763, sin ättegren på svärdsidan. Den yngre 

 brödren blef stamfader för såväl friherrliga som adliga ätterna Nordenskiöld ^) 

 i Sverige och Finland. Vid brödrens död tog han såsom Öfverste vid kongl. 

 fortifikation och finska brigaden afsked från tjensten och flyttade från Sverige 

 öfver till Finland, der han förut utfört många befästnings- och försvarsarbeten 

 och före och efter 1741 — 43 års krig äfven blifvit använd i andra „hemliga, 

 riksvårdande och höga värf". — Han var en mångsidigt bildad och lärd man; 

 skicklig fortifikationsofficer och väl bevandrad i naturvetenskaperna synes han 

 med teoretiska insigter och fallenhet för abstrakta spekulationer hafya för- 

 bundit den praktiska bestyrsamhet, som dref honom till mångfalldiga, för det 

 allmänna och honom sjelf gagnande företag. Han egde i Nyland de tvenne 

 stora possessionerna Frugård och Eriksnäs ^). På dessa sina egendomar an- 

 lade han schäferier och var en af de första, som begynte med potatisodling 

 i landet; på Frugård byggde han den första finska fin- och mångbladiga 

 sågqvarn; på Eriksnäs erhöU han utmärkta fruktträd medelst trädskolors 

 anläggande af kärnor, ympande och okulering. „Han ansåg för sin vanliga 

 ro, säger hans biograf '*^), att uppodla kärr och mossar, att rödja åker och 

 äng, att anlägga fiskerier, vattenledningar, mjölqvarnar, skeppsbyggerier, te- 

 gelbruk, stengärdesgårdar, m. m." Men han sysselsatte sig äfven med forsk- 

 ningar af högre art och tänkte mycket i teologiska och naturfilosofiska äm- 

 nen, såsom efterlemnade handskrifter och äfven tryckta afhandlingar bevittna ^). 

 Att en så lärd man skulle blifva kallad till ledamot i den lärda inrättning, 

 som under namn af kongl. vetenskaps-akademin stiftades 1139 i Stockholm, 



