Uftare än något annat arktiskt land hav Lappmarken varit 

 föremål för botaniska undersökningar. Om ock orsaken till 

 den stora uppmärksamhet, denna aflägsna trakt af vår verlds- 

 del sålunda lyckats tillvinna sig hos botanisterne, i någon 

 mon torde kunna tillskrifvas dess jemförelsevis lättare till- 

 gänglighet i följd af dess läge på den europeiska kontinen- 

 ten, hvars nordligaste del den utgör, har dock utan tvif- 

 vel dess för ett så högnordiskt landskap förvånansvärdt rika 

 och omvexlande vegetation i främsta rummet bidragit der- 

 till. Lapplands, i förhållande till andra under samma bredd 

 belägna länder, ovanligt milda klimat, dess många och höga 

 fjell, äfvensom dess läge emellan tre så olika florområden 

 som det medel-europeiska, förmedladt af dess sammanhang 

 med det öfriga Skandinavien, det Nord-amerikanska, för- 

 medladt af Island och Grönland, samt det arktiskt ryska, 

 derifrån åtskildt endast genom ett obetydligt haf, från hvilka 

 alla den lappska floran rekryterats, äro allt omständighe- 

 ter, som hvar i sin mon bidragit till att derstädes utveckla 

 en öfverraskande rikedom och omvexling i vegetationen, o- 

 vanlig för den höga norden, hvars utmärkande karaktär öf- 

 verhufvud är enformighet och fattigdom. 



Af de 762 arter fanerogaraer, hvilka J. D. Hooker an- 

 för såsom bekanta för den arktiska floran, förekomma enligt 

 denne författare icke mindre än 616 i det arktiska Europa, 

 hvaraf åtminstone 530 äro anträffade i arktiska Skandinavien, 

 eller den inom polcirkeln liggande andelen af Lappland, då 

 deremot endast 2.33 äro kända från hela det vidsträckta ark- 

 tiska Asien, 207^ från det arktiska Grönland och 462 från 

 det arktiska Amerika. En ännu ojemnare fördelning förete 

 ormbunkarne. Af de 45 arter, som enligt samme författare 

 tillhöra den arktiska floran, förekomma nemligen 42 i arkti- 

 ska Europa, hvaraf 38 i arktiska Skandinavien, då deremot 



