XVI 



den enda men också tillräckliga källan för dess utkomst. 

 Om vi ock med temmelig visshet kunna antaga, att, åtmin- 

 stone hvad de högre växterna vidkommer, endast få arter 

 vore att tillägga till efterföljande förteckning, då ifrågavaran- 

 de område blifvit på alla sidor undersökt, vore dessa resor 

 dock i VHXtgeografiskt hänseende lika intressanta som vigti- 

 ga, ty naturligt är, att man först sedan dessa inre trakter 

 blifva kända med säkerhet kan uppdraga gränserna för de 

 skilda växtgeografiska regionerna, hvilka i denna Lappmark 

 förekomma. 



E.yska Lappland bildar, såsom Middendorff uttrycker 

 sig, östliga delen af den genom Skandinaviens och Finlands 

 kontinentalhöjning af hafvet vunna landsträckan. Likasom 

 öfverhufvudtaget i Skandinavien äro de rådande bergarterna 

 äfven här granit och gneiss. Ställvis, såsom på f iskarhalfön 

 (Ribatschei), Kildin, TriostrofT och halfön Turii, förekommer 

 quartsskiffer. Dolomit observeras t. ex. på Kildin. Vid Tri- 

 ostrofF uppträder chloritskiffer och på Chibinä syenit. På 

 den låglända sydkusten af lappska halfön mellan Turii och 

 Pjalitsa visar sig en skifTrig sandsten af rödaktig färg *). 



Samma enformighet som karakteriserar bergarternas sam- 

 mansättning gäller ock om landets yttre skapnad. Afrunda- 

 de kullar omvexla regelbundet med kittelformiga dälder, ett 

 skådespel som ständigt återkommer, och det är endast un- 

 dantagsvis, såsom äfven Middendorff anmärker, man påträffar 

 dessa skrofliga, äfventyrligt formade klippblock, som karak- 

 terisera det mellersta Europas granitberg**). Träffande har 

 man ock förliknat Lappland med ett i höga men regelmes- 

 siga vågor förstelnadt haf. 



Jemfördt med de vestliga Lappmarkerna är östra Lapp- 

 land betydligt lågländare, ett förhållande som isynnerhet gäl- 

 ler dess södra och östra delar. Landet höjer sig här i all- 

 mänhet småningom från karelska gränsen och halfön Turii 



*) Angående de mineralogiska förhållandena hänvisa vi för öf- 

 rigt till BoEHTLiNGKS ofvananförda uppsats p. 198—199. 



**) Jfr. MlUDENDORFF 1. C. p. 150. 



