L] Vetenskaplig dogmatism. T 



afseende å hjertats byggnad draga deraf omedelbart följande 

 konsekvenser beträffande blodets rörelse, enär han derigenom 

 skulle liafva stält sig i opposition mot Galeni fysiologiska 

 åskådningar. 



Man kan mot detta exempel invända, att den under me- 

 deltiden herskande dogmatiska tron på (xalenus endast ut- 

 gjorde ett af de många uttrycken för denna periods allmänea 

 auktoritetstro och för det ringa intresse, hvarmed mensklig- 

 heten på denna tid omfattade naturvetenskapen. Dock få vi 

 icke förbise, att Vesalius lefde och verkade under 1500-talets 

 förra hälft, då den nya tiden redan gjort sitt inbrott — och 

 likvisst rådde fortfarande dogmatism och ortodoxi i fullt 

 omfång. 



För öfrigt hafva vi också från senare tider dylika fall, 

 trots all i princip häfdad frihet från tron på auktoriteter. 



Vid början af 1800-talet lärde Gäll att menniskans hjerna 

 utgjorde summan af ett antal särskilda, i afseende å sina för- 

 rättningar af hvarandra oberoende organ, livart för sig be- 

 stämdt till materielt underlag för någon viss bestämd själs- 

 förmögenhet. Denna lära, frenologien, öfvergafs emellertid 

 snart af den verkliga vetenskapen, ehuru densamma ännu 

 årtionden framåt med lifligt intresse omfattades af den s. k. 

 bildade allmänheten, inom hvilken den måhända ännu i dag 

 icke saknar anhängare. 



Inom fysiologien leddes motståndet mot frenologien 

 främst af Flourens. Stödd på egna försök och iakttagelser 

 lärde han i fullständig motsats mot Gäll, att alla delar af 

 stora hjernan hade samma uppgift, att förlust af en del 

 af densamma åstadkom samma rubbningar som förlusten af 

 en annan del, och att allenast skadans omfattning betingade 

 de olikheter, som uppträdde i olika fall. I sammanhang här- 

 med förfäktades också satsen, att stora hjernans yta (hjern- 

 barken) icke kunde genom elektrisk retning försättas i verk- 

 samhet, d. v. s. att det icke var möjligt att genom elektrisk 

 retning af hjernbarken framkalla muskelrörelser. 



Intet af dessa påståenden innebär något, som med fog 

 kunde betecknas såsom en teori, d. ä. ett försök att förklara 

 företeelserna, ty alltsammans är ju blott och bart en samling 

 af faktiska uppgifter. Reaktionen mot frenologien och dess 



