XLiX] Högtärade församling. 15 



litteratur, att de direkt uppbäras blott af ett fåtal, men 

 komma alla till godo. 



Den vetenskapliga forskningen har, kan man jämväl 

 säga, en kosmopolitisk karaktär; ju större vikt dess resultater 

 ega, desto mera betydelse få de, äfven utöfver kretsen af den 

 nation forskaren själf tillhör. Man kan då fråga sig, i hvad 

 mån denna forskning kan och bör påräkna understöd af ett 

 folk, som framför allt vill utveckla och stärka sin eo:en 

 nationalitet samt se den af andra erkänd. Visserligen torde 

 ju den vetenskapliga forskning, som har till föremål det egna 

 landets natur, dess folklif, språk och historia, städse kunna 

 påräkna sympati af en nationelt sinnad folkrepresentation. 

 Men hurudant blir förhållandet med de forskningsgrenar, 

 hvilka icke genom själfva sitt ämne kunna sägas hafva en 

 nationell betydelse? — Dock, det borde ju icke behöfvas 

 mycken eftertanke för att inse, att allt slags vetenskapligt 

 arbete, allt allvarligt sökande efter sanningen, har fullgiltiga 

 anspråk på att understödas och uppmuntras af hvarje nation, 

 som aktar sig själf och vill af andra aktas. Lika som en 

 individ icke kan vara sig själf nog, utan når en högre stånd- 

 punkt blott i och genom förbindelsen med andra individer, 

 så förhallar det sig äfven med en nation. Ej heller den är 

 sig själf nog, ty blott i förening och växelverkan med andra 

 nationer vinner den själf en högre utveckling af sina krafter. 

 Den behöfver lära af andra for att blifva ett kulturfolk, ty 

 såsom skalden säger: „all bildning står på utländsk grund till 

 slutet, blott barbari't var en gång fosterländskt." Och å 

 sin sida har nationen plikter gent emot de andra, plikten att 

 i sin mån, efter sina krafter bidraga att föröka den allmänt 

 mänskliga bildningens skatt. Genom att inom sig själf 

 upprätthålla den vetenskapliga forskningen så allsidigt den 

 förmår, uppfyller den en del af denna sin plikt, betalar en 

 del af sin skuld till mänskligheten. Och endast sålunda 

 vinner hennes rätt att lefva och att själf bestämma sitt öde 

 erkännande af andra folk. Må vi därför hoppas, att ätven 

 vårt folk skall inse att det, för att ega anspråk på ett sådant 

 erkännande af andra, måste vårda och, vid behof, understöd- 

 ja det vetenskapliga arbetet. 



Men äfven oafsedt detta, borde man ju kunna, ur syn- 



