XLIX] Om klimaten iiudcr de geologiska perioderna. 29 



vilka de vila, angiva tydligt arten av de klimatiska och 

 meteorologiska agentia som medverkat vid deras uppkomst. 

 — För att för de i geologin mindre inkomne åhörarne klar- 

 göra detta ser jag mig tvungen att i korthet erinra om de 

 olika sätt på vilka förviltring och avlagring försiggå under 

 skilda klimat. 



Från geologisk synpunkt indelar man klimatgebiten 

 lämpligen i tre stora huvudgrupper, glaciala, arida och plu- 

 viala, samt dessa sista i två avdelningar, de tempererade och 

 de trojDiska pluviala gebiten. 



De glaciaia gebiten utmärkas av låg årlig medeltempe- 

 ratur och riklig nederbörd i fast form, vilken under årets 

 varma del icke fullständigt avsmälter, så att från år till år 

 hopas en rest av snö och is. Det är de arktiska inlands- 

 isarnas och de isiga högfjällens regioner. Förvittringen är 

 här typisk frostspjälkning, och de förnämsta geologiska verk- 

 ningsmedlen äro glaciererna och glaciärelvarna. Resultatet 

 av deras arbete blir blockrika moräner, fluvioglaciala sedi- 

 ment och glacialrej^ade denudationsytor, företeelser, vilka 

 alla äro egnade att länge bevaras och för sena tider vittna, 

 att inlandsis en gång översvämmat många länder, där nu gott 

 klimat, frodig växtlighet och högt driven odling kunna råda. 



Till de arida gebiten höra de nederbördsfattiga öknarna 

 och stepperna. Förvitringen är här torr solsprängning och 

 det förnämsta geologiska verkningsmedlet vindarna. Bild- 

 ningar som erinra om deras verksamhet äro mäktiga sand- 

 och sandstensavlagringar med flygsandens karakteristiska 

 rundade korn, grus och konglomerat med vindslipade 

 facettstenar. Särskilt prägnanta ökenbildningar äro salt- 

 avlagringarna. Sådana uj^pstå endast i saltsjöar och laguner i 

 arida klimatgebit. Man hör visserligen talas om oceaniska 

 saltavlagringar, men de äro då att förstås såsom bildade 

 genom avdunstning i havsvikar och laguner, som inträngt i 

 ökenområden. Där klimatet förb^^tes till fuktigt och ne- 

 derbörden ökas, lösas i de flesta fall saltlagren och sköljas 

 bort, men där de inbäddats i lera eller andra vattentäta skikt, 

 bliva de bevarade genom långa tidrymder, såsom de bekanta 

 stensaltlagren vid Wieliczka, Stassfurt och talrika andra 

 orter i mellersta Europa. Där gips- och bergsaltlager upp- 



