XLIX] Om klimaten under de geologiska perioderna. 31 



darnas och havsströmmarnas riktningar. Vi se t. ex. de största 

 nedisade områdena på norra halvklotet ensidigt belägna i 

 förhållande till polen, och sådant var också fallet med den 

 .stora kvartära nedisningen. 



De meteorologiska orsakerna till dessa zoners utbildning 

 äro framställda i alla moderna läroböcker i klimatologi och 

 fysisk geografi och kunna här förbigås. Det skall blott 

 påpekas, att mekanismen i de processer som betinga före- 

 teelserna, är sådan, att vi måste anse, att sålänge jordytan 

 erhållit sitt värme och ljus från solen, hava dessa klimatzoner 

 förefunnits. Deras bredd har kunnat växla, likaså deras 

 närmare eller fjärmare avstånd från ekvatorn, om jordaxelns 

 lutning mot jordbanan förändrats, men den inbördes ordningen 

 dem emellan har bibehållits. Det skulle t. ex. strida mot all 

 meteorologisk erfarenhet, att tänka sig öknar invid ekvatorn, 

 eller en zon av glacialgebit mellan tvänne pluviala bälten, 

 eller arida zoner vid högre breddgrader än de glaciala. Den 

 enda avvikelse, som förefinnes, bilda höga fjälltrakter, i vilka 

 glaciala förhållandena kunna utveckla sig t. o. m. vid ekvatorn, 

 men detta leder icke till någon zonal anordning av dessa 

 nedisade områden. 



Det är vidare klart, att klimatzonerna ömsesidigt betinga 

 varandra. Arida gebit med stark avdunstning förutsätta som 

 komplement pluviala gebit med nederbörd, o. s. v. 



Om vi nu undersöka, vad bergarterna lära oss om de 

 meteorologiska förhållandena under de avlägsna geologiska 

 perioderna, blir vår första erfarenhet den, att vindar, neder- 

 börd och andra klimatiska faktorer redan i de älsta perioder 

 verkat på samma sätt och med samma styrka som nuförtiden. 

 Rullstenarna i urgamla arkaiska konglomerat — sådana som 

 de i Tammerforsgebitet — äro lika stora och lika formade 

 som flodklapper i våra dagar. Böljslagsmärken på skiktytorna 

 av prekambriska sandstenar förete samma dimensioner som 

 nutida bildningar av samma slag. De runda sandkornen i 

 de älsta kontinentala sandstensavlagringar ega samma grovlek 

 som flygsandkornen i våra dagar. Allt detta visar att vindar- 

 nas styrka då varken var våldsammare eller svagare än nu- 

 förtiden. Regndroppsmärken på skiktytorna av urgamla sedi- 



