XLIX] (?>in klimaten under de gcolog^iska perioderna. 37 



ständigt gröna växterna hava det ganska otrevligt med den 

 långa vinternatten. 



Även Gregory — en ivrig förtäktare av de regionala 

 teoriena ser häri en svårighet och griper därför till sitt av 

 mig tidigare anförda och bemötta antagande, att de arktiska 

 växtlämningarna icke vore antochtona. 



Huru litet regionala jordiska förhållanden i själva verket 

 betyda i bredd med de stora kosmiska betingelserna för klimat- 

 zonerna, visar en jämförelse mellan södra och norra halvklotet. 

 Man kan knappast tänka sig en större kontrast i anordningen 

 av land och hav, och dock återkomma på vardera sidan om 

 ekvatorn samma klimatförhållanden vid ungefär samma 

 breddgrader. 



Enligt andra forskare bero klimatväxlingarna på all- 

 männa, hela jorden samtidigt omfattande orsaker. Bland 

 hithörande förklaringar, vilka hänföra orsakerna till lelluriska 

 företeelser, är den av Arrhenius uppställda kolsyreh3q3otesen 

 den viktigaste. Arrhenius hänvisar till, att atmosfärens 

 koldioxid på grund av sin selektiva absorption hindrar tem- 

 peraturen att sjunka vid jordytan och i de lägre luftlagren ^ 

 så att vi tack vare de 0,03 vol "/q kolsyra som ingå i atmos- 

 fären för närvarande ega en medeltemperatur för hela jorden 

 av 15,1°, medan denna för en kolsyrefri atmosfär vore endast 

 6,5°. Vidare har Arrhenius beräknat, att en tredubbling av 

 kolsyrehalten från 0,03 till 0,09 vol »o skulle höja medel- 

 temperaturen med 8°, vilket redan skulle skapa möjligheter 

 för en frodig skogsvegetation på Spetsbergen, samt att en 

 förmiskning av den betydelsefulla gasen till hälften av dess 

 nuvarande mängd skulle sänka medeltemperaturen med 5°, 

 eller vad som behöves för att en istid ånyo skulle inbryta. 

 Nu är det vidare fallet, att denna både för temperaturens och 

 hela det organiska livets underhåll viktiga substans 

 småningon förbrukas genom torv- och kolbilduing samt genom 

 den karbonatbildande förvittringen. Nya mängder av den- 

 samma tillföras åter i synnerhet genom vulkaniska exhalatio- 

 ner. Då det är föga troligt att de koldioxid producerande och 

 konsumerande processerna under tidernas lopp hållit varandra 

 i jämvikt, har halten av denna gas under skilda perioder 

 kunnat vara rätt växlande. Efter epoker av livlig vulkanisk 



