XLIX] Carl von Liané. 45 



atomernas förening, sådan världen nu en gång är, den split- 

 ternya kropp vi kalla vatten måste uppstå med egenskaper 

 som ej likna beståndsdelarnas, likaväl måste Linnés själs- 

 egenskaper hafva varit ett nödvändigt alster af föräldrarnas 

 egenskaper och af omgifningen. Men oändligt aflägsen sy- 

 nes den tid vara då vi af föräldrars konstigt sammanflätade 

 egenskaper med deras förtid, som sträcker sig tillbaka i det 

 oändliga, kunna annat än antydningsvis sluta oss till det 

 mönster, som barnasjälen och barnakroppen skola visa. Den 

 sista tiden har inom naturalhistorien lärt oss känna de s. k. 

 mutationerna ; af föräldrar, af hvilka man skulle vänta sig 

 en afkomma, som är den lik, uppstå språngvis nya individer 

 med splitternya egenskaper. Så tyckes också på det andliga 

 området snillet u]3pstå „af sig själf"'. 



Gossen skulle blifva präst efter släktens traditioner och 

 tidens fordringar. Vid tio års ålder sattes han i Vexiö tri- 

 vialskola, „där rude lärmästare med lika rude metod gåfvo 

 barnen håg för vetenskapen, att håren måste resas på deras 

 hufvud". Sju år senare uppflyttades han till gymnasium, 

 „där han fick mera fria händer att undandraga sig studierna, 

 för hvilka han i späda åren genom hård medfart fattat så 

 stor aversation. Dock fruktade han icke för alla vetenska- 

 per, ehuru de meste här gingo ut därpå att preparera tjän- 

 liga prästämnen, ty som han alltid var bland de sämste af 

 sina kamrater under eloqventise, metaphysices, moralium, 

 graecse et hebraicse samt theologise lectorerna så var han 

 däremot alltid en af de bäste för matheseos och besynnerli- 

 gen physices lektoren". Det var denne physices lektor, dok- 

 tor Rothman, som räddade Linné, då fadern, förtviflad öfver 

 de andra lärarnes vittnesbörd, ville låta honom sluta skol- 

 gången. Han åtog sig honom privatissime, och vid tjugo års 

 ålder utdimitterades han med rektors testimonium academicum 

 af följande innehåll: „att ungdomen vid skolorna kan liknas 

 vid små träd uti en träskola där under tiden händer, fast 

 sällan, att unga träd, ehuru man användt på dem största flit, 

 icke arta sig, utan på allt sätt likna villa stammar; men då 

 de ändtligen blifva omsatta och transplanterade, förändra sin 

 villa art och blifva sköna trän, som gifva behaglig frukt. I 

 hvilken afsikt och ingen annan han nu ock afsänder denna 



