XLIX] Carl von Linné. 53 



växterna efter hvarandra huller om buller, men allt efter 

 som materialet ökades blef man gifvetvis tvungen att ordna 

 det på något sätt för att underlätta öfversikten. Den gamla 

 indelningen af växterna i träd, buskar och örter hade många 

 förtjänster, men den var icke tillräcklig. Under detta arbete 

 kristalliserade småningom fram vissa naturliga enheter, främst 

 det vi kalla art och släkte. I allmänhet lärde man först ur- 

 skilja de enskilda arterna. Man såg t. ex. att hvitsippan, 

 växande på olika ställen och i olika länder, i hufvudsak var 

 den samma, likaså dess afkomma. Här hade man tydligt att 

 göra med en naturlig enhet. En annan dylik var blåsippan, 

 en tredje mosippan o. s. v. Jämförde man dessa sig emellan, 

 fann man att de visade större öfverensstämmelse med hvar- 

 andra än med andra växter : man ställde dem i hvarandras 

 närhet. Så gaf man dem alla ett gemensamt namn, hvilket 

 angaf deras likhet och lät för hvarje art detta åtföljas af en 

 längre elle kortare beskrifning. Blåsippan kunde hafva kal- 

 lats „sippan med de blåa blommorna, med de läderartade tre- 

 delade bladen", hvitsippan åter „sippan med de hvita blom- 

 morna, med de mjuka mångdelade bladen" ; bägge hörde de 

 till släktet sippa. Konsekvent genomfördes detta af Kaspar 

 Bauhin (1723). Detta var ett stort steg framåt, men då man, 

 som nyssnämnde forskare, kände och hade att beskrifva 6000 

 arter, måste släktgrupperna ordnas på något sätt. Vissa 

 grupper gåfvo sig själfva: fruktträd, hängeträd, sädesslag, 

 växter med mjölksaft, de korgblomstriga, de flockblomstriga, 

 ärtväxterna o. a., men den stora massan var svår att upp- 

 reda. Man försökte med indelningsgrunder, hämtade från 

 växtens olika delar. Så uppstod en mängd system, meto- 

 der, som de då kallades. 



Det var ett dubbelt mål man med sin metod åsyftade. 

 Dels önskade man finna en sådan anordning, att de växter, 

 som sig emellan visade den största öfverensstämmelse, äfven 

 stodo hvarandra närmast i systemet, dels en sådan, att man 

 lätt och säkert kunde komma underfund med en växt, exa- 

 minera den, som vi skulle säga. Det sistnämnda var, när 

 allt kom omkring, det för tiden viktigaste målet. Nu fanns 

 en urgammal filosofisk regel, som bjöd att vid uppgörandet 

 af en indelning indelningsgrunden skall vara en. Följaktli- 



