58 Fredr. Elfving. [N:o 23 



var en god grund lagd för denna disciplin. Å andra sidan 

 kan man väl förstå att en människohjärna icke räcker till 

 för all världens visdom och att den som kände alla värl- 

 dens växter och djur hade nog därmed. Studiet af ut- 

 vecklingshistorien och af kryptogamerna är också af nytt 

 datum. 



Allt detta är sådant som naturenligt kommit till under ve- 

 tenskapens utveckling. Botaniken är icke längre i främsta rum- 

 met växtsystematik, såsom Linné såg saken, men allt fortfa- 

 rande äro botanister sysselsatta med att samla, beskrifva, be- 

 nämna och ordna växtrikets alster. Djupt grundadt i männi- 

 skonaturen är detta behof att ordna naturföremålen, menings- 

 lösa synas ofta dess yttringar, värdelöst dess material, 

 men när tiden är inne visar det sig att arbetet haft sin 

 betj^delse. 



Det betecknas nu såsom vår tids vinning på systemati- 

 kens område, att man kommit till insikt om den utveckling 

 som försiggår inom den lefvande världen, den utveckling, 

 som den enskilda individen genomlöper från äggcell till fär- 

 digt stadium, den utveckling från enklare till mer samman- 

 satta former, som lifvet på jorden i stort sedt genomlöpt 

 och hvarom de paleontologiska fynden så vältaligt vittna. 

 Utvecklingstanken trycker sin prägel på våra dagars natu- 

 ralhistoria; systemet, det naturliga systemet, skall icke blott 

 angifva graden af den nu förefintliga likheten mellan orga- 

 nismerna, utan ock deras verkliga blodsförvandtskap. Detta 

 betraktelsesätt var för Linné främmande. Han betecknas 

 därför ofta rent af som den hvilken hindrat utvecklings- 

 tanken att bryta sig igenom, genom att insnöra naturen i 

 arter och släkten. 



Äfven den mest inbitne descendensteoretiker måste, om 

 han är opartisk, medgifva att man icke kunnat nå till dessa 

 intressanta spekulationer om de lefvande varelsernas utveck- 

 ling, innan man kände dem, och att kännedomen af dem 

 blef möjlig endast genom en så grundlig och praktisk re- 

 form som den linnéanska, hvilken, om den också förde med 

 sig dogmen om arternas oföränderlighet, dock kan betecknas 

 som ett nyttigt ondt. 



