XLIX] Carl von Linné. 59 



Men vi måste gå längre. Vi hafva med största säker- 

 het spekulerat öfver, huru de lefvande varelserna för årtu- 

 senden sedan utvecklat sig ur hvarandra, vi hafva gjort upp 

 hypotetiska stamträd, men så komma vi plötsligt underfund 

 med att vi alls icke så noga som vi trott känna dessa varel- 

 ser, hvilkas föregåenden vi ansett oss kunna belysa. De sista 

 decennierna äro fulla af exempel på att gamla välkända 

 växtarter visat sig vara sammansatta af en mängd „ mikro- 

 arter". Draha v erna, Euphrasia officinalis, Taraxacum offici- 

 nale äro numera kollektivbegrepp omfattande tiotals mikro- 

 arter, hvilka för ett öfvadt öga äro lätta att skilja och som, 

 väl att märka, generation efter generation hålla sig oföränd- 

 rade. Medan vetenskapen högljudt förkunnar läran om ar- 

 ternas föränderlighet, måste hon tillika medgifva att mikro- 

 arterna äro konstanta, d. v. s. så långt erfarenheten sträcker 

 sig, icke öfvergå i hvarandra, ej heller i andra arter. 



Detta vill naturligtvis icke säga att descendensläran 

 gjort bankrutt. Descendenstanken kan icke mer skaffas ur 

 världen. Den är den positiva behållningen af 1800-talets ar- 

 bete, den kommer att genomsyra framtidens naturalhistoria 

 och ställa dess frågor. Men det nyss sagda innebär att växt- 

 och djursystematiken kommer att gå en ny linnéansk period 

 till möte, då man mycket noggrannare än hittills måste samla, 

 beskrifva, benämna och ordna naturföremålen. Hvad sedan 

 därur skall framgå, kommer framtiden att utvisa. Systema- 

 tiken utvecklas under upprepad tillämpning af Groethes regel: 

 „erst unterscheiden und dann verbinden". 



Linné representerade en sådan period, Darwin en annan. 

 Framtiden är oss fördold. 



