N:0 21] Nyare åsikter om förhållandet mellan själ och kropp. 29 
hunden, att den vore rädd för hunden och ville undgå att 
med den komma i närmare beröring, utan att det sker en- 
dast därföre att haren mottagit af hunden ett intryck på 
sitt synorgan och att denna retning genom nerver och nerv- 
centra fortledts vidare till de muskler som sätta harens ben 
i en snabb rörelse. En automat plär eljes icke väja undan 
för faror ; lokomotivet rusar, om ingen hejdar dess fart, lika 
snabbt fram mot ett annat detsamma mötande lokomotiv 
som om banan vore fri, utan ringaste afseende därpå att det 
i förra fallet löper fara att krossas i tusen bitar. 
Hvilka kolossala osannolikheter måste erbjuda sig om 
vi, konsekvent vidhållande denna ståndpunkt, tänka oss att 
hela människosläktets historia, kulturhistorien inbegripen, 
till sin yttre sida, d. ä. så vidt den innefattar mänskliga 
handlingar och deras verk, såsom litteraturalster, konstverk 
m. m. varit endast ett inbegrepp af fysiskt-kemiska proces- 
ser, detta behöfver endast antydas. Att Homeri Iliad och 
Dantes gudomliga komedi skulle hafva kunnat uppstå utan 
någon medverkan af resp. skalders fantasi, att i Napoleons 
segrar hans intelligens och vilja icke spelat rollen af någon 
medverkande orsak, detta måste ju förefalla såsom ett i hög- 
sta grad besynnerligt uppfattningssätt. 
I själfva verket torde man nödgas medgifva, att paral- 
lelteorin åtminstone icke kan vidhållas såsom universell teori 
för förhållandet mellan fysiskt och psykiskt. Ty det kan al- 
drig visas, att en fullständig analogi mellan båda skulle ega 
rum. Det finnes faktiskt sådana psykiska tillstånd, för hvil- 
ka något parallelfenomen på den fysiska sidan icke kan upp- 
visas och icke ens tänkas möjligt. Redan parallelteorins 
första upphofsman, Spinoza, erkänner detta. Han säger: 
själfslifvet är föreställning om kroppen och de med denna 
växelverkande utsträckta tingen, det är ,idea corporis". Men 
han tillägger, att vi hafva ett medvetande äfven om själfva 
detta vårt själslif, det finnes hos oss själfmedvetande, en 
idea ideae corporist. Och detta själfmedvetande har icke 
s älft sin motsvarighet i något kroppsligt. I själfva verket 
är för vårt själfslif det egentligen karaktäristiska den med- 
vetandets enhet, som består däri att medvetandet elier, om 
man så vill, det aktiva momentet i medvetandet, d. v. s. ja- 
