8 ÅXEL ANTHON BJØRNBO. 
des Nordboerne at naa Østkysten; dog skete det baade efter 
Sagaernes og Kongespejlets Ord at dømme oftest med Baad og som 
Regel kun efter Skibbrud. De Sejladsregler, man fra gammel Tid 
sejlede efter, advarer ogsaa bestemt mod at søge Land, før man har 
passeret Hvarf (Vendestedet Kangek nordvest for Kap Farvel). 
Usikkert, men ingenlunde utænkeligt er det, at Nordboerne 
af og til naaede den nordligere og mere let tilgængelige Del af 
Østkysten nord for 69° п. Br. Ganske vist berettes der ikke om sær- 
lige Opdagelsesexpeditioner i den Retning; men i Kursforskrifterne 
i en af de tilforladeligste islandske Kilder (Landnåmabok) staar der, 
at der fra Kolbeinsey (nu Mevenklint) nord for Island er 1 Døgns 
Sejlads mod Nord til Grønlands Ubygder, og efter den angivne Ret- 
ning maa her sigtes til Egnen om Scoresby-Sund paa 70° п. Br. Dog 
kan her naturligvis være Tale om Land, der kun er set fra Iskanten. 
Naar man derimod har antaget, at Svalbardi (9: den kolde Kyst), 
som ifølge de islandske Aarbøger blev fundet Aar 1194, skulde 
være Dele af Grønlands Østkyst endnu længere nordpaa, er dette 
ganske usikkert og næppe sandsynligt. Kursforskrifterne siger, at 
der fra Langanes paa Islands Nordkyst er 4 Døgns Sejlads til Sval- 
bardi nord i Hafsbotn (Havbugten), og dette nordøstlige Udgangspunkt 
tyder nærmest paa, at Svalbardi muligvis er Jan .Mayen, men langt 
snarere — trods dets fjærne Beliggenhed — Spitzbergen, hvortil Nav- 
net ogsaa passer bedst. 
Vi ser altsaa, at Nordboerne i de gamle Koloniers Tid kendte 
og havde besøgt Grønlands Kyster i et Omfang, som først overskre- 
des to Aartier ind i det 19. Aarhundrede, fraset alene Baffins Rejse 
i Aaret 1616. Heller ikke Indlandsisen blev ubekendt for Nordboerne. 
»Kongespejlet" omtaler den i Udtryk, der viser et nøje Kendskab 
til den, og det fortælles ogsaa, at en af de paa Østkysten forliste 
Grønlandsfarere selv tredje gik over Indlandsisen, men omkom, da 
han kun havde en Dags Rejse tilbage til Bygden paa Vestkysten. 
I Aaret 1261 begyndte de gamle Koloniers Tilbagegangstid; thi 
i dette Aar gav Grønland sig ind under Norge, og de norske Konger 
oprettede kort efter et Handelsmonopol, der langsomt, men sikkert 
undergravede Koloniernes Stilling. Den direkte Skibsfart mellem Is- 
land og Grønland hørte op; kun Kongens Skib „Knarren“, som var 
stationeret i Bergen, holdt Forbindelsen med det fjærne Land oppe, 
og denne Forbindelse var ingenlunde regelmæssig, idet der kunde 
gaa flere Aar hen, uden at Knarren afrejste, og mere end een Gang 
hændte det, at den gik under, og saa standsede Skibsfarten helt, til 
et nyt Skib blev udrustet. Grønlændernes Afhængighed af den nor- 
ske Konges Vilje betød i Virkeligheden, at de mere og mere blev 
ladt i Stikken af deres Stammefrænder mod Øst. Pesten i Norge 
1392, Bergens Ødelæggelse 1393, den norske Regerings Forlæggelse 
