Historisk Overblik over Landets Opdagelse. 9 
til Danmark synes, hvad Grønland angaar, næsten at have lammet 
Statsmagtens Initiativ. 
Det 14. Aarhundrede blev altsaa en i mange Henseender kritisk 
Tid, og just i denne kritiske Periode synes Eskimoerne, der, saa vidt 
vi kan se, tidligere holdt sig eller blev holdt borte fra selve Byg- 
derne, lidt efter lidt at have udbredt sig nordfra, først over Vester- 
bygden og senere ogsaa over Østerbygden. Om Grunden var Over- 
befolkning i de nordligere Egne, hvor de tidligere havde holdt til, 
eller Udvidelsen skete, fordi Nordboerne havde mistet deres Mod- 
standskraft, lader sig næppe afgøre; maaske virkede begge Aarsager 
sammen. 
Om det Tidspunkt, Eskimoerne og Nordboerne første Gang mød- 
tes paa Grønland, og om, hvorledes Forholdet mellem de to Folk ud- 
viklede sig, siger Kilderne overhovedet ikke meget. Den ældste (Are 
Frode i Begyndelsen af det 12. Aarhundrede) fortæller blot, at Erik 
den Røde baade mod Vest og Øst i Landet fandt Bopladser, Baad- 
rester og Stenredskaber „saa at man deraf kan slutte, at den Slags 
Folk har faret der, som har bebygget Vinland og som Grøniændin- 
gerne kalder Skrælinger“, Ord, hvoraf ingen sikre Slutninger kan 
drages om Eskimoernes Opholdssteder udover det, at de havde be- 
boet Grønland, før Nordboerne kom der. 
Historia Norvegiae fra Slutningen af det 12. Aarhundrede fortæl- 
ler derimod, at „paa den anden Side Grønlænderne mod Nord er der 
af Jægere blevet fundet nogle Smaamennesker, som de kalder Skræ- 
linger, og som, naar de i levende Live saares af Vaaben, dør uden 
Blodtab, men hvis Blod, naar de er døde, ikke vil holde op at flyde; 
men Jærn mangler de aldeles og bruger Hvaltænder til Pilespidser 
og spidse Sten til Knive". Dette første Sted, hvor vi faar sikker Un- 
derretning om Eskimoer paa Grønland, er der altsaa strax Tale om 
Kamp, foruden at der atter fremføres de Iagttagelser, man havde 
gjort om det fremmede Folks Redskabskultur. 
Det kan synes underligt, at Nordboerne kom i Kamp med de 
omgængelige og medgørlige Eskimoer; men hvis man har Lov at 
dømme efter de islandske sagnagtige Fortællinger, som Flöamanna- 
saga, saa er det ikke saa meget Eskimoerne, hvem det har skortet 
paa Medgørlighed, som det er Nordboerne, der har været brutale og 
umedgørlige. Ialtfald fortælles det her om Thorgils Orrabeinfostri, 
at han paa sin Vej mod Syd langs Østkysten saa to Troldkvinder, 
som var ved at tillave sig Byrder af et opdrevet Sødyrs Kød. Thor- 
gils „hug til den ene af dem, idet hun løftede Byrden paa sig, saa- 
ledes, at hun mistede Haanden. Byrden faldt ned, men hun selv løb 
bort. Siden tog de det opdrevne Sødyr, og havde da tilstrækkelige 
Levnedsmidler“. Fortællingen om dette Sammenstød med Eskimoer 
