Historisk Overblik over Landets Opdagelse. 23 
lonisere Landet eller slutte faste Handelsforbindelser med det. Med 
denne døde Tid slutter den anden Periode i Grønlands Historie, 
Genopdagelsen. 
Baade Englænderne og Hollænderne havde taget Grønland i 
deres Fædrelands Besiddelse, da de genfandt Landet; Danskerne 
gjorde det samme, første Gang de kom til Vestkysten; men i intet 
Tilfælde blev Besiddelsen effektiv. Landet forekom at byde en saa 
daarlig Gevinst, at det vedblev at være det samme som Spitz- 
bergen, Franz Joseph-Land og mange andre Polarlande er den 
Dag i Dag — herreløst og værdiløst Hittegods. 
Noget ind i det 18. Aarhundrede blev Skibsbesøgene i Grønland 
imidlertid hyppigere, hvilket navnlig skyldtes den Omstændighed, at 
den tidligere saa ypperlige Hvalfangst ved Spitzbergen var gaaet ned 
ad Bakke. Hvalerne søgte ind i Drivisen under Grønlands Kyst, 
Hvalfangerne fulgte efter, og fra Aaret 1719 at regne begyndte de 
hollandske Hvalfangere en regelmæssig Fangst ovre paa Vestkysten 
eller, som de kaldte det i den Tid, „Straat Davis“. 
Alligevel var det ikke merkantile Interesser, der gav Stødet til, 
at Evropæerne i Begyndelsen af det 18. Aarhundrede atter begyndte 
at kolonisere Landet. Det var derimod Bevidstheden om, at Grøn- 
land var et norsk Land, der havde været beboet af kristne Nord- 
boere, som blev levende i enkelt Mands Sind. Denne Mand tog Ini- 
tiativet; hans Energi og Udholdenhed rejste en saa stærk Bevægelse 
for Landets Kolonisation og Eskimoernes Omvendelse, at den ikke 
lod sig standse. Grundlaget for Bevægelsen, den gamle Tradition, var 
stadig til Stede og behøvede blot et Stød for atter at blive vakt til 
Live. Hans Egede var derfor ogsaa mere end Grønlands Apostel; 
han var den, der generhvervede Landet for det dansk-norske Rige. 
Det var ved at læse i Norges gamle Historie, at den kun 22 Aar 
gamle Præst i Vaagen Sogn ved Lofoten kom til at tænke over, at 
der i Grønland var Kristne, Kirker og Klostre, og fik Lyst til at 
vide, hvordan det nu stod sig med dette Land. I Foraaret 1709 skrev 
han til en Ven i Bergen, som ,havde faret paa Grønland" og bad 
om Underretning. Han fik følgende for Datidens Syn paa Grønland 
karakteristiske Svar: „At det Grønland, som af vore og andre Nations 
Skibe bliver beseiglet, og rettelig kaldes Spidsbergen, beliggende 
hen under 80 Grader Norder Brede, der er ingen Folk at see eller 
finde; men Grønland under Syd, der er vilde Folk og Mennesker, 
og begyndes paa 60, og er bekiendt til 74 Grader, og kaldes Strat- 
David. Den Østre Side af Grønland, som vender mod Island, hvor 
fordum skal have boet Norske Folk, kand ikke nu blive bekiendt 
