34 AXEL ANTHON BJORNBO. 
Det blev ikke den danske Stat, der dog var nærmest til det, der 
tog Initiativet til videre Opdagelser mod Nord og Nordvest, men — 
ligesom i Slutningen af det 16. Aarhundrede — England. Medens 
Danmark var gaaet svekket og bankerot ud af Napoleonskrigene, 
havde England, tildels paa Danmarks Bekostning, styrket sin Kredit, 
og Prestige og vundet en Selvtillid som ingensinde for. Desuden 
stod det med en stor og ypperlig Flaade og dristige Sofolk, som ved 
Siden af sin Hovedopgave, at sikre England Verdensherredommet 
paa Sgen, var vel skikket til Opdagelsesrejser. Den Forsigtighed, ja 
næsten Forsagthed, som efter mange ældre grønlandske Rejseberet- 
ninger at domme prægede de danske Sømænd, træffer man sjældent 
hos Englænderne. Saavel 1 Mod som i Æventyrlyst havde Englæn- 
derne udviklet sig til Normannernes Arvetagere. Man saa det tyde- 
lig allerede paa Davis’, Hudsons og Baffins Tid; men sjældent er. 
det vel traadt saa klart frem som i Aaret 1818 og den efterfolgende 
Periode. I dette Aar begyndte den moderne engelske Polarforskning 
og dermed en ny Periode ogsaa i Grønlands Opdagelseshistorie. 
Det var Admiralitetssekretæren John Barrow, der var Sjælen 1 
den Række Foretagender, der fra Aar 1818 at regne blev sat 1 Værk 
af den engelske Regering for endelig en Gang at finde en nordlig. 
eller nordvestlig Gennemfart til Bering-Stræde, og det var de usæd- 
vanlig gunstige Isforhold i Aaret 1817, der blev Anledningen til den 
voldsomme Iver, hvormed man pludselig tog fat. 
Den bekendte skotske Hvalfanger William Scoresby, der i en 
Række Aar havde samlet Optegnelser om Isforholdene i Havet mel- 
lem Spitzbergen og Grønland, fortæller, at han i dette Aar mod al 
Sædvane kunde nærme sig Grønlands Østkyst uden videre Ishindrin- 
ger; det var kun en pludselig indtrædende Taage, der standsede ham 
og hindrede ham i at lande. Ogsaa paa Vestsiden af Grønland var 
Hvalfangerne naaet længere mod Nord end hidtil (til 75? 12' n. Br.), 
og det besluttedes derfor i 1818 at søge at trænge frem mod Nord 
og Nordvest, paa begge Sider af Grønland. Buchan og John Franklin, 
der fik den utaknemlige Opgave at forcere den østgrønlandske Is- 
strøm, naaede kun Gang paa Gang at komme i Besæt af Isen. 
John Ross og Edward Parry, der skulde arbejde sig frem vest for 
Grønland, lykkedes det derimod, skønt Isforholdene i dette Aar i 
Modsætning til det foregaaende var særlig ugunstige, at passere Mid- 
delisen; og efter to Maaneders Anstrængelser kom de til Kap York, 
den vestlige Pynt af Grønland nord for Melville-Bugt, hvilken sidste 
samtidig blev genopdaget og fik sit fremtidige Navn. 
Englænderne stødte her paa en hidtil ukendt Eskimostamme, 
de senere saa berømte Kap York-Eskimoer, der hidtil aldrig havde 
været i Forbindelse med Evropæere. Beskrivelsen af dette Møde og 
