Historisk Overblik over Landets Opdagelse. 39 
Foraar (1870) naaede man paa en Tur med Trækslæder ca. 1!/2° 
laengere nordpaa, end Clavering og Sabine var kommet i 1823, op til 
Kap Bismarck (77° 11' в. Br.), et Yderpunkt, som ikke blev overskre- 
det for i 1905. Efter megen Besver naaede man hjem til Skibet i 
stærkt forkommet Tilstand, hvad der er ret forstaaeligt, da man in- 
gen Hunde havde med og ingen Erfaring i Slædefarter, ja overho- 
vedet ikke havde været forberedt paa saadanne. Den følgende Som- 
mer undersøgtes og kortlagdes store Strækninger af Østkysten syd 
for Penduløen, efter at man atter forgæves havde prøvet at sejle 
nordpaa. Navnlig fandt man den mægtige Franz-Josef-Fjord og det 
til 3500 Meters Højde anslaaede Bjærg Petermann-Spitze ved en af 
Fjordens inderste Vige, som dog ikke blev naaet. 
Medens Koldewey saaledes kom hjem med stort Udbytte, var 
det gaaet helt galt med hans Hjælpeskib „Hansa“. Det blev skruet 
itu i Isen og sank, og Besætningen drev ligesom de forulykkede 
Hvalfangere i 1777 i Vinterens Løb paa en Isflage sydpaa langs Kys- 
ten. Ved Nytaarstid kom man paa ca. 67° п. Вг. Landet saa nær, 
at man tydelig kunde se dets Formation og overbevise sig om, at 
man var ved at drive ind i en Bugt, som fik Navnet ,,Skrækkens 
Bugt”, hvilket Navn den beholdt ved Amdrups senere Kortlægning. 
I en stærk Storm kort efter gik Isflagen over midt under det Hus, 
man havde bygget paa Isen, og i de sidste fire Maaneder af Isdriften 
blev man nødt til delvis at bo i de medførte Baade, ved hvis Hjælp 
man -endelig i Begyndelsen af Juni naaede ind til Østkysten paa 61° 
n. Br. og en halv Snes Dage senere til den sydligste Koloni paa 
Vestkysten. 
Den tyske Expedition naaede altsaa lige saa lidt som de mange 
amerikanske, der trængte nord paa langs Vestkysten, det aabne Po- 
larhav, som var Maalet; men ganske ufrivillig kom Tyskerne til pr. 
Skib, Slæde, Baad og Drivis at befare hele Østkysten fra Kap 
Bismarck til Kap Farvel, desværre dog under Forhold, der syd for 
Franz-Josef-Fjord forbød Kortlægning. 
I det samme Aar, i hvilket Koldewey gjorde sine vigtige Opda- 
gelser paa Østkysten, begyndte endelig en mere indgaaende og maal- 
bevist Undersøgelse af Indlandsisen. Allerede i 1867 havde den en- 
gelske Tindebestiger Edw. Whymper med Jakobshavn som Udgangs- 
punkt foretaget først en vellykket Rekognoscering, dernæst et paa 
Grund af den fremrykkede Aarstid ganske mislykket Forsøg paa at 
gaa over Indlandsisen med Hundeslæder. Det mægtige Bælte af 
sprækket Bræis, der hindrede hans Fremkomst, overbeviste ham om, 
at Grønlands Indre maatte vere helt isdækket, cg ikke, som han op- 
rindelig havde tænkt sig, delvis snebart. Nu, i Aaret 1870, gjorde 
A. E. Nordenskiöld et lignende Forsøg som Whymper paa at løse 
