Claudius Clavus. 111 
sig er nok til at forklare, at Clavus i det yngre Værk beskriver og tegner 
Grønland saa meget rigtigere end i det ældre. 
Disse Grunde vejer i Nansens Øjne mere end de, der har be- 
væget os til at tro paa Clavus’ Ord; men han føjer to Indvendinger 
til de af os fremsatte. Først og fremmest siger han, at ikke blot 
det, at Clavus skildrer Pigmæer og Kareler som to helt forskellige 
Folk, tyder mod Selvsyn; men hans Udtalelse om, at han har set 
Karelernes „store Hærskarer“, gør dette endnu mere usandsynligt, 
ja Udtrykket grænser op til vitterlig Usandhed eller er ialtfald en 
stærk Overdrivelse, hvis Clavus havde været paa Grønland. Der- 
næst mener Nansen, at hvis Clavus var sejlet langs Grønlands Vest- 
kyst, kunde han ikke godt have givet Kysten den Form, den har 
mod Syd, og ladet Landet løbe ud i en smal Tange, ligesom han 
lader Norge løbe ud i en Tange mod Vest, saa at han tydeligvis 
ikke har været noget af Stederne. Forklaringen paa A-Kortenes 
Grønlandsbillede søger Nansen derfor ikke i Selvsyn, men i mundt- 
lige Meddelelser fra Grønlandsfarere eller i de nordiske Kilder, f. Ex. 
Gripla-Beretningen, hvor der staar, at Grønland strækker sig i Syd- 
vest (vikr til utsudrs). Vestkystens forkerte Retning mod Nordøst 
kunde Nansen endda forklare sig, om han turde tro, at Clavus havde 
haft en Kursforskrift efter Kompaskurser; thi da kunde den i ældre 
Tid ukendte Misvisning forklare Fejlen. Det Argument, der for os 
var endelig afgørende, nemlig at Clavus slutter sin Beskrivelse paa 
Vestkysten med: ,den yderste Ende af Landet, vi kender paa den 
Kant" og dernæst „det yderste synlige Punkt“, forekommer det ikke 
Nansen, at man kan tillægge nogen afgørende Betydning som Bevis 
for Selvsyn, og han spørger derfor, om dette ikke kan være Udtryk, 
Clavus kan have lært fra andre Kort (eller Beskrivelser?) som pas- 
sende for det fjærneste Punkt, hvor man var i Uvished, om Landet 
burde fortsættes videre eller ej, eller hvor det passede at sætte Punk- 
terne i Tegningen? 
Fridtjof Nansens Mistillid til Clavus’ Udsagn bringer os til atter 
at gennemløbe den Skala af Tvivl, som man ikke undgaar ved en 
kritisk Gennemgang af Clavus’ Grønlandsbeskrivelse, men for For- 
fatteren af nærværende Afhandling ialtfald bliver Resultatet, at 
Nansens Kritik, saa forstaaelig og berettiget den er, ikke afgør 
Spørgsmaalet, men i det højeste bringer det til at høre til disse 
kedelige Problemer, som man kan spille videnskabelig Fjerbold 
med, indtil et hidtil ukendt Faktum, en bortgemt Kilde е. 1. pludselig 
dukker op og gør Ende paa Legen. Men vi maa gøre mere ind- 
gaaende Rede for Grundene til, at vi ikke tør følge Nansens Op- 
fattelse: 
