112 AXEL ANTHON BJØRNEO. 
Det maa selvfølgelig indrømmes, at der altid foreligger den Mulighed, 
at der mellem Virkeligheden og Clavus’ Grønlandsbillede skal indskydes en 
os ukendt Grønlandsfarer, hvis Selvsyn Clavus ved en ligefrem Sandheds- 
fordrejelse gør til sit. Vi har selv berørt denne Mulighed”, der er lige saa 
letkøbt som umulig at modbevise. Det er med saadanne mundtlige Medde- 
lelser som med de ukendte tabte Kilder, at de forklarer al Ting, men afgør 
ingen Ting, undtagen det, at vi sidder fast i et Problem, som vi mangler 
Bevisligheder til at løse paa tilfredsstillende Maade. Men det, at Muligheden 
for en saadan Sandhedsfordrejelse foreligger, er ikke nok til at stemple 
Clavus, og overhovedet skal man allersidst gribe til denne Udvej, fordi det i 
Virkeligheden er en Falliterklæring og ikke andet. 
Vi maa derfor igennem alle Tvivlene og se, om der findes noget absolut 
fældende Punkt, som afgør Sagen, eller en eller anden uoverlagt Ytring, der 
røber Sandhedsfordrejelsen; men vi maa paa den anden Side se, om der 
ikke er noget, der støtter Paastanden om Selvsyn, eller uoverlagte Ytringer, 
der røber Selvsyn. Findes saadanne afgørende Indicier ikke, eller staar 
Tegn imod Tegn, saa bliver Afgørelsen en Skønssag for den enkelte og: 
beror paa, hvilken Værd han tillægger de enkelte Tegn, og hvor stærke 
Bevisligheder han fordrer for at erklære den vedkommende Forfatter for en 
Falskner. Thi Sagen stiller sig jo ikke saaledes, at vi skal afgøre, om Gron- 
landskortet snarest maa antages at bero paa Selvsyn eller ikke. Det, der 
skal afgøres, er, om Beskrivelsens Ord skal staa til Troende eller stemples 
som Usandhed. 
Forst og fremmest ег der da den dobbelte Betegnelse for Eskimoerne 
(Kareler og Pigmæer). Hvis det var Clavus selv, der alene paa Grundlag af 
Selvsyn havde tilvejebragt denne Dobbelthed, saa var Beviset fældende. 
Men naar det netop kan paavises, at han maa have Navnene og maaske de 
tilhørende Beskrivelser fra to Kilder, som er tabt, men faktisk maa have 
existeret, saa bliver Beviset ganske tveægget, og kan lige saa godt vendes 
den ene Vej som den anden. Naar Talen er om Clavus, kan det endda 
være, at en Afhængighed af ældre Kilder kunde forklare endnu værre Selv- 
modsigelser end den med Kareler og Pigmæer. Vi har lige ved Forklaringen 
af Dobbeltgraderingen paa Nancykortet set, at han lægger Roskilde baade 
paa 54? og 58? n. Br., rimeligvis fordi han har Meddelelser fra to Kilder, 
som han ikke tør omstøde; men dette blev jo ikke til et Bevis for, at Clavus 
ikke havde været paa Sjælland, tværtimod! Overhovedet hører Clavus til 
den Klasse gamle geografiske Forfattere, der ligesom f. Ex. Adam af Bremen 
foretrækker at give den tarveligste, mest haartrukne Bekræftelse for deres 
Kilders Korrekthed fremfor at gaa imod dem eller fornægte dem. Hans 
Beskrivelse af Thule som en Ø og dog ikke en Ø ved Norges Kyst er i saa 
Henseende et typisk Exempel?. 
Mere betyder Udtrykket „i store Hærskarer“ (cum copioso exercilu) om 
Karelerne i Grønland, og ret beset er dette maaske det vægtigste Indicium 
mod Clavus' Selvsyn. At man kan paavise ganske tilsvarende og samtidige 
Skildringer af Eskimoernes Masseoptræden i det S. 13 og S. 108 omtalte Pave- 
brev fra 1448 og i Michel Beheims Digt om hans Norgesrejse 1450, gør sna- 
rere Sagen værre end bedre; thi -hverken de to Brevskrivere, hvis Medde- 
lelser Pavebrevet gentager, eller Beheim tør antages at have været i Grøn- 
land. Alligevel er Udtrykket ‚1 store Hærskarer“ næppe noget afgørende 
Bevis, dels fordi det kan være en Overdrivelse; der — ligesom Ordene „en 
1 BJØRNBO & PETERSEN, I. с. $. 223 (181); tysk Udg. S. 181. 
2 BJORNBO & PETERSEN, I. c. $. 182 (140) & 212—13 (170—71); tysk Udg. $. 147, 
158—59 & 172. 
