134 AXEL ANTHON BJORNBO. 
kortets til Gengæld saa meget mere; thi her blev der foretaget en 
Udvidelse og Forandring af Clavus’ Type, som fik en meget indgri- 
bende Betydning i Kartografiens Historie. 
Undersgger man Længdegraderne paa Clavus’ to Kort nøjere, 
vil man se, at han samtidig med, at han udtalte Anskuelser om Jor- 
dens Udstrekning mod Nord, der stred baade mod Ptolemzus’ og 
andre Klassikeres Opgivelser, meget forsigtig holdt sig indenfor den 
af Ptolemæus givne Ramme, naar Talen var om Udstrækningen mod 
Vest. Paa det ældre Kort naar hans Leengdegrader til 7° в. L. (Gron- 
lands Sydspids), d.v.s. omtrent saa langt mod Vest som den nuvæ- 
rende Grænse mellem Spanien og Portugal. Paa det yngre Kort 
(A-Kortet) lægges Grønlands sydvestlige Punkt paa 9° 15‘9.L., d.v.s. 
omtrent. saa langt mod Vest som en Linie midt igennem Spanien 
og langs Irlands Vestkyst, efter Ptolemæus” Fremstilling af disse 
Lande at regne. Med andre Ord: Nordhavet er hos Clavus i Sam- 
menligning med Evropa gengivet i stærkt formindsket Maalestok, i 
den Grad, at Grønland kommer til at ligge med sin Sydspids paa 
Færøernes Plads, medens Vestkysten ligger paa Halvvejen mellem 
Norge og Island. Vejen fra Norge til Kap Farvel er о til 
omtrent en Fjerdedel af den virkelige. 
Er det for at holde sin Fremstilling inden for Ptolemæus” Grad- 
net, at Clavus saaledes klemmer det nordlige Atlanterhav sammen? 
At gaa udenfor Ptolem&us’ Gradnet og skulle regne med vestlig 
Længde, eller med Tal op til 360°, vilde vistnok have sat Clavus i 
en meget pinlig Forlegenhed; men de godt 9 Grader, han endnu 
havde at løbe paa, kunde han jo ialtfald have brugt ved at lægge 
Gronlands Sydvestpunkt ud paa 0°. Naar han ikke gjorde det, maa 
man nærmest antage, at han slet ikke har følt sig fristet til at 
overskride Ptolemæus” 0-Meridian, men virkelig har undervurderet 
Afstanden til Grønland saa stærkt, som hans Kort viser. Der var 
ved Længdeberegninger ikke saaledes som ved Breddeberegningen i 
Norden iøjnefaldende Naturfænomener at støtte sig til, heller ikke 
Observationer som de i Roskilde og maaske enkelte andre Steder 
foretagne af Solhøjde og længste Dags Varighed. Midnatssolen var 
et Faktum, som tvang til at opgive Oldtidens Ideer om det beboe- 
lige Lands Udstrækning mod Nord; men den Art øjensynlige Be- 
viser for at være kommet udover Ptolemæus” 0-Meridian mod Vest 
fandtes der ikke. Hertil kom, at de Sejladstider, der blev opgivet 
for Nordhavets Vedkommende, i Sammenligning med den i det syd- 
lige Evropa anvendte Rejsehastighed, var saa smaa, at Nordhavet 
maatte skrumpe ind, naar man tegnede Kort efter de gamle nordiske 
Fr Sonne og deres Distanceangivelser”. 
i Sl. Fr. Lupwig, Untersuchungen über die Reise- und Marschgeschwindigkeit im 
XI. und XIII. Jahrhundert, Berl. 1897, S. 185—86. 
