Francois de Malines og Oronce Fine. 235 
afgør ingenlunde Sagen. Vi maa være klare over, at en fornyet Undersøgelse 
af Fine-Typens Oprindelse med Hensyntagen til hele Jordens Fremstilling 
kan fore til, at Typen maa henfores til en eller anden samtidig tysk Kartograf. 
Medens der altsaa ingen Tvivler om, at Schöner har 
indført Polarkontinentet, og at Francois de Malines’ Pla- 
niglober fra ca. 1526 er den første kendte Fremstilling af 
Asien, Evropa, Amerika og Polarkontinentet som een 
Landmasse, saa er der endnu ikke leveret afgørende 
Bevis for, at det S. 226—27 afbildede Globekort er Schöners 
Globe fra 1523, og at Oronce Fines S. 232 afbildede Ver- 
denskort fra 1531 er den ældste Repræsentant for den 
Буре, det fremwiser. 
X. 
NYE EFTERRETNINGER FRA NORDEN. 
FLERE KOMBINATIONER. 
Med Aaret 1532, som vor Fremstilling nu baade for Sekortenes 
og den lærde Kartografis Vedkommende er fort frem til, begynder 
der for saa vidt noget væsentlig nyt, som direkte Meddelelser om 
Grønland fra det skandinaviske Norden nu for første Gang kan paa- 
vises udover, hvad Clavus beretter. Fraset selve Navnet ,,Groenland" 
hos Martin Behaim og „Grünlant“ hos Ruysch er alle de Efter- 
retninger om Landet, som skriver sig fra de tre nordiske Riger, 
tilgaaet Kartografien gennem Clavus’ yngre Værk. Det øvrige Grund- 
lag, hvorpaa den ældste grønlandske Kartografi byggede, var engelsk 
(Nicolaus af Lynn, Søkortenes grønne Ø, den i Aaret 1501 af Bristol- 
købmændene fundne Ø) eller portugisisk (Corte-Real-Kortene). 
Kun Vilkaarligheden og Kombinationsevnen hos Korttegnerne 
og Paavirkningerne fra Middelalderens Verdensopfattelse skyldes det, 
at der af dette fattige Kildestof kunde opstaa det store Antal Typer, 
som vi hår kunnet konstatere allerede før 1532. 
1. JAKOB ZIEGLER. 
Den første Kartograf, der atter hentede ny Viden om Grønland 
fra. Norden, var ikke selv en Nordbo, men en Tysker. Mærkelig 
nok var ligesom første Gang, Nordboernes Kendskab gjorde sig gæl- 
dende, Rom det Sted, hvor Meddelelserne nordfra optegnedes, og, 
1 GaLLoIs i Revue historique 55, S. 407—8. 
