Olaus Magnus. 273 
Kajakker, som han selv fortæller, at han som ganske ung (i Aaret 
1505) saa over den vestre Portal inde i Oslo Domkirke „hvor de 
var sat op paa Muren til Publikums Paasyn‘; ‘thi Kajakbeskrivelsen 
tyder paa, at han har set saadanne Fartojer, men fra deres Ud- 
seende draget gale Slutninger om deres Anvendelse i Praxis.! 
Billederne af Drivtømmeret og Beretningerne om de mange 
Skibbrud ved Grønlands Kyst kan skrive sig mange Steder fra, men 
refererer sig vel til den østgrønlandske Polarstrøm.” De billedlige 
Fremstillinger af Eskimoerne, der med Bue eller Spyd kæmper med 
de fremmede, og af Skove og Telte paa det østlige Grønland beror 
næppe paa Afbildninger af Virkeligheden, men er Udsmykninger, 
lavet paa bedste Beskub af italienske Træskærere efter Olaus Mag- 
nus’ Oplysninger, som næppe har været synderlig virkelighedstro. 
Det afgørende Spørgsmaal for den kartografiske Bedømmelse af 
carta marina er, hvorledes Olaus Magnus tænker sig det Grønland, 
der stikker frem fra Kortets Nordkant, fortsat, og om de to „Partes 
Gruntlandiae“, det buede indenfor Graderingsrammen og det kile- 
formede udenfor den, som Dahlgren? og Ahlenius antager, er 
to fremtrædende Partier af Østkysten, eller om ikke snarere den 
vestlige, kileformede Del er et Specialkort af den Slags, som man 
ofte anbragte udenfor Kortrammen. Paa den sidste Maade har 
Sebastian Münster opfattet det, da han i 1544 gengav carta marina, 
og ligeledes Adam Henricpetri, da han i Aaret 1567 optog en for- 
mindsket og delvis ændret Kopi af Kortet i sin nye i Basel 
trykte Udgave af Nordenshistorien.. Rent logisk set har Henric- 
petri Ret. Kan det ikke direkte bevises, at Olaus Magnus har tænkt 
sig Grønlandsdelene indenfor og udenfor Graderingsrammen som 
sammenhængende Dele af eet Land, bør man snarest opfatte Delen 
udenfor Rammen som et Specialkort af Landets Sydspids. 
Et saadant direkte Bevis kan imidlertid føres nu, da vi har faaet 
fat i den tyske Kommentar fra 1539. Her omtales jo, som vi saa 
(S. 268, Note4), den østlige Del af Grønland som ,das erst thail 
von Grundtlandt“. Andre afgørende Beviser for det samme er 
det, at Olaus Magnus i Nordenshistorien to Gange siger, at Hvitserk 
ligger paa Halvvejen mellem Island og Grønland, og det ene Sted 
tilføjer: naar man gaar ud fra Havnen Vestrabord (Vestfirdir) i det 
vestlige Island: 
OLar Macnı Historia II, cap. 9. 
ÅHLENIUS, Olaus Magnus, S. 149. 
E. W. DAHLGREN, Olai Magni karta af år 1539. Historisk Tidsskrift VI, Stockholm 
1886, S. 370. 
* Kortet heri, som senere skal behandles nøjere, er for Grønlands Vedkommende 
ikke nogen ren Kopi af carta marina. Navnet Alba og Legenden om Skrælin- 
gerne er tilsat. Sl. Reproduktionen i NORDENSKIÖLD, Om bråderna Zenos resor, S. 35. 
XLVIII. 18 
1 
2 
3 
