286 ÅXEL ANTHON BJØRNBO. 
det er den gyldne Kælling, dyrkes her.” Navnet ,,Solotobab“ er alt- 
saa et sibirisk Gudenavn, der i en noget forvandsket Form ved Ti- 
dernes Ugunst er havnet paa Nicolaus Germanus’ Grønland. 
B-Typen og dens Udvidelse til et med Nordasien sammenhæn- 
gende Polarkontinent bevirkede en Sammenflydning af gamle grøn- 
landske, russiske og nordasiatiske Navne, som det er let at konsta- 
tere paa Frisius-Mercator-Globen og Søkortene fra Dieppe. Da Polar- 
kontinentet saa efter 1539 blev skilt fra den gamle Verden, kan et 
af Navnene let være løbet den gale Vej og kommet over paa Polar- 
landet i Stedet for til Sibirien, hvor det hørte hjemme. 
Paa samme Maade forholder det sig maaske med Bynavnet 
Alba (=Hvid), som kan skrive sig fra Navnet ,,Russia alba“, men 
maaske ogsaa, som Storm antager,! kunde tænkes at være en Over- 
sættelse af Navnet Hvitserk, skønt dette Navn baade hos Ziegler og 
Olaus Magnus fremhæves som hørende til et Bjærg, medens Alba 
hos Mercator baade 1541 og 1554 bestemt markeres som By. 
Det rimeligste er imidlertid, at der til Grund for de tre nye 
Navne ligger en eller anden skriftlig Kilde; thi om Skrælingerne 
staar der paa Mercators Kort fra 1554 følgende latinske Legende: 
„Her bor Pigmæerne, sædvanlig kaldet Screlinger.“? Til to af de 
tre nye Navne knytter han altsaa latinske Legender, der ser ud som 
de var taget lige ud af en Bog. Ad den Vej kan Anbringelsen af 
„den gyldne Kelling’ paa Grønland ogsaa forklares; thi siden Zieg- 
lers Tid gik Meddelelserne om Lappernes og Eskimoernes og senere 
ogsaa om Samojedernes Afguderi i eet, og Træk fra det ene Folk 
overførtes uden videre til det andet (sl. S. 237—39 & 246). 
Hvilken den anvendte Kilde er, kan vi dog foreløbig ikke 
oplyse. I fremmede Nordensbeskrivelser er vi nemlig ikke stødt 
paa Navnet Skrælinger siden Historia Norvegiae i det 13. Aarh. 
(sl. 5. 86—87) og Michel Beheims Digt са. 1450.” Derimod staar der 
i den latinske Beskrivelse af Finmarken, som Erik Walkendorf ca. 
1520 indsendte til Pave Leo X: ,,Findmarkia har mod Nordnordvest 
et Folk af ringe og lav Væxt, nemlig 11/2 Alen, som sædvanlig kaldes 
1 K. H. KARLSSON og G. STORM, Finnmarkens Beskrivelse af Erkebiskop Erik Walken- 
dorf. Norsk geogr. Selsk. Aarbog XII (1900—01), S. 20—21. 
„Нас habitant Pygmei, vulgo Screlinger dicti“. — I de ældste Kilder til den 
russiske Geografihistorie har vi forgæves søgt denne Sætning. 
I Historia Norvegiae staar der S.76: ,, Trans Viridenses (Grønlænderne) ad aquilonem 
quidam homunciones a venatoribus reperiuntur, quos Scrælinga appellant“. 
Hos Michel Beheim hedder det: „In einer andern wust — da wont in einem 
ringe — ein volk heisset schrelinge — die sein nit lenger wann — gewah- 
sen dreier spann...“ Sl. Ove С. L. VANGENSTEN, Michel Beheims Reise til Dan- 
mark og Norge i 1450. Videnskabs Selskabets Skrifter II. Histor.-filos. Klasse 1908, 
ING, 7% Sy 16 
ro 
o 
