4 ALMINDELIG OVERSIGT 



fra Jordens ældste Tidsalder. Naar man nærmer sig Grønlands Kyster, træffes 

 i Eeglen først en Skærgaard, bestaaende af mindre Øer, der gennemskæres af 

 snævre Sunde og sammen med de lavere liggende Dele af Grønlands Fastland 

 danner en Kystplatform med ujævn Overflade og moderate Højder paa en halv- 

 hundrede Meter, gennemskaaret af Dale og Kløfter, delvis udfyldt af Smaasøer 

 og Elve. Kystplatformens Bredde er varierende fra nogle faa m til henimod 30 

 km, og afløses af et fjældrigt, meget massivt Højland, der fuldstændig dominerer 

 Kystplatformen og giver Grønland sin Karakter. Høje, stejle Fjælde rager op, 

 det ene ved Siden af det andet, skilt ved brede Kløfter eller grydeformede Bas- 

 siner (Fig. 10 og 11). Afbrudt af dybe Dale strækker Høj fj ældet sig langt ind i 

 Landet, kun sjeldent optrædende med spidse og takkede Fjældtoppe, men i Reg- 

 len med bløde, afrundede Former (PI. LIX Fig. 1) og mange Steder med en plateau- 

 agtig Overflade, der er dækket af evig Is og Sne, den saakaldte »Højlandsis«, 

 hvorfra Isbræer glide ned ad Fjældsiderne eller gennem Kløfter og Dalstrøg, bane 

 sig Vej til de lavere liggende Egne, hvor de afsmelter og danner Elve, der gennem 

 mægtige Morænemasser snor deres Vej videre ned mod Havet. Mange Steder gaar 

 Hoj fj ældet direkte over i Indlandsisen, som breder sin tunge Masse ud over det 

 foran liggende Land, eller standses i sin Fremtrængen af store Fjældmasser. Paa de 

 Steder, paa Vestkysten, hvor Yderlandet er bredt (66—68° N.Br.), gaar Højfjældet 

 over i en bølgeformet Høj slette af steppeagtig Karakter, med lave, afrundede Fjæld- 

 kupler, der mere ligner et Jydsk Hedelandskab med Høje og Bakker end egentlige 

 Fjælde. Fortsætter man indefter ad Højsletten kommer man efterhaanden før eller 

 senere til Indlandsisen, som i Reglen med en stejl, ofte vanskelig bestigelig Rand 

 (Fig. 5) skraaner ned imod det isfri Land. Hvorledes Terrænet er under den mæg- 

 tige Indlandsis, er kun Gisninger underkastet, kun saameget ved man, at der i 

 Randzonen flere Steder ses Fjældpartier, de saakaldte »Nunatakker« (grl. nuna- 

 taic, fit. nunatat), der rager op over Isens Overflade som Øer af Havet. 



Karakteristisk for det grønlandske Yderland er Fjordene, som gennem- 

 skærer Landet, i Reglen lodret paa Kystliniens Hovedretning, og kan optræde 

 i alle Størrelser fra nogle faa op til ca. 300 km' Længde. Fjordsystemet i Grøn- 

 land kan betegnes som det mest udviklede Fjordsystem i Verden, det minder 

 en Del om det norske, ligesom den grønlandske Skærgaard minder om Skærgaar- 

 den i Norge. De fleste Fjorde er lange, smalle og dybe, og Kystlinien er ofte paa 

 store Strækninger ganske retlinede som om den var trukket efter en Lineal. An- 

 dre Steder dannes vidtløftige Fjordkomplekser, bestaaende af store Øer, adskilt 

 ved flere mere eller mindre brede Sunde. Hyppig finder man Bredderne saa stejle, 

 at det er umuligt at gaa i Land med Baad (Fig. 12), andre Steder findes et nogen- 

 lunde bredt Forland med yppig Vegetation, medens Fjældene bag ved rejser 

 sig i deres Majestæt med næsten lodrette Sider, der hyppigt om Foraaret og Som- 

 meren danner Rugeplads for Tusinder og atter Tusinder af Søfugle. Fjordbun- 

 den fortsættes i Reglen i et langt, bredt Dalstrøg, som hyppigt gaar tæt op til 

 Indlandsisen og gennemstrømmes af mægtige, lerede Elve, der bringer Smelte- 

 vandet fra Indlandsisen ned i Fjordene og hyppigt er saa rivende, at al Passage 



