<3 ALMINDELIG OVERSIGT 



(jfr. S. 169). Schweitzeren de Quervain gik i 1912 tværs over Indlandsisen 

 paa skraa fra Egnen Syd for Torssukåtak Isfjord (69°40' Br.) til Angmag- 

 ssalik Distriktet paa ca. 66° Br. Endvidere har J. P. Koch i 1913 foretaget 

 den længste Isvandring af alle paa Grönlands bredeste Sted. Han udgik 1912 

 fra Danmarks Havn paa Germania Land, paa Østkysten (ca. 76 '/4 Br.), 

 overvintrede paa Isbræen mellem Dronning Louises Land og Yderlandet og 

 gik derfra tværs over hele Grønland til Laksef jorden i Upernivik Distrikt 

 (77'/l> N. Br.). Af andre betydningsfulde Rejser paa Indlandsisens Randzoner 

 maa nævnes Ejnar Mikkelsens Slæderejse i 1910 fra Dove Bugt (paa 76 3 / 4 

 Br.) til Danmark Fjorden (ca. 80 1 /., Br)., samt Knud Rasmussens Hjem- 

 rejse fra den 2. Thule Ekspedition i 1917 fra Sherard Osborne Fjorden 

 paa Grønlands Nordvestkyst (82° Br.) til Sydenden af Humboldt Bræen 

 (79° Br.) (jfr. S. 169). 



Vel har man paa disse Vandringer kun kunnet overskue en meget ringe 

 Del af Indlandsisens umaadelige Flade, men man ved dog nu tilstrækkeligt til 

 nogenlunde at danne sig et Billede af Forholdene. Indlandsisen danner et mæg- 

 tigt Plateau af Form som et hvælvet Skjold, der ligesom Skjoldet paa en Skild- 

 padde dækker over hele Grønlands Indre. Skjoldet er højest paa Midten, men 

 temmelig fladt, og falder efterhaanden ned mod Randen, som i Reglen ender 

 med et stejlt Fald. De største maalte Højder paa de Steder, hvor de nævnte Eks- 

 peditioner har passeret tværs over Isen, varierer mellem 2225 og 2950 m. Den 

 sidstnævnte Højde, som er den største, der er maalt paa Indlandsisen, fandtes 

 af Koch paa ca. 74° Br. og ca. 43 l /o° v. L. eller omtrent i Landets Centrum 1 ), 

 medens den største Højde paa Nansens Rejse laa ca. 1 / 3 nærmere Østkysten. 



Man maa ikke af Navnet Indlandsis forledes til at tro, at hele Massen be- 

 staar af Is. I det Indre er det øvre Lag Sne, som er lagdelt med afvekslende fast 

 Skorpe og løsere Snemasser, der bliver fastere jo længere man kommer ned. I 

 de Partier nærmere Randen, hvor Aarets Middeltemperatur er høj nok til at bort- 

 smelte Vinterens Snelag er Massen Is i hele sin Dybde. I det Indre er Sneens 

 Overflade jævn (Fig. 8) og hyppigt lejret i lange Dyner efter Vindens Retning. Mæg- 

 tigheden af Sne og Islag kan anslaas til paa enkelte Steder at være et Par Tusind 

 Meter. I Nærheden af Randen er Isens Overflade ujævn (Fig. 7), stærkt bølge- 

 formet, og hyppigt — især hvor Ismassen er i stærk fremadgaaende Bevægelse — 

 findes dybe Kløfter og store Revner (Fig. 6), som undertiden kan være dækket 

 af et tyndt Snelag, der gør Passagen over dem yderst farlig. I Sommertiden 

 dannes der store Søer og Elve paa Isen. Disse sidste kan over lange Strækninger 

 sno sig mellem Humpler langs Overfladen, for pludselig at styrte ned i Afgrunden 

 i dybe Kløfter. 



I Nærheden af Yderlandet ser man ikke sjældent Fjældtoppe rage op over 

 Isens Overflade som smaa Øer, de fornævnte Nunatakker (S. 4), der hyppigt 

 er iklædt en mere eller mindre frodig Vegetation og danner Tilflugtssted for saa- 



') Den videnskabelige Behandling af de af denne Ekspedition foretagne Obser- 

 vationer var endnu ikke færdig ved Afslutningen af denne Artikel. 



