ALMINDELIG OVERSIGT У 



vel Fugle som Rensdyr. Paa den op imod Indlandsisen vendende Side af Nu- 

 natakken stemmes Isen op imod den foran liggende Forhindring, medens den 

 paa den imod Yderlandet liggende Side ligger betydeligt lavere og skraaner ned 

 imod Nunatakkens faste Fjæld. Paa saadanne Steder ses i Reglen mer eller min- 

 dre udprægede Moræner paa Isens Overflade. 



Selve Isranden (se Fig. 5) ender i Reglen med en høj, mer eller mindre stejl Væg, 

 som kun undtagelsesvis er bestigelig. Langs Randen danner Yderlandet Forbjærge, 

 Halvoer og Øer som ved Kystlinien, dog med den væsentlige Forskel, at Havets 

 Niveau er nærlig den samme, medens Højdeforskellen ved Isranden er meget 

 varierende. Ved Udløberne, »de store Isf jorde«, gaar Isen helt ned til Van- 

 dets Overflade, men faa Kilometer fra disse er Isranden saa at sige stationær 

 og ligger i Højder, der varierer fra 100 à 200 til 800 à 900 m, ja endog til 1100 m 

 over Havets Overflade. Paa enkelte Steder er der Tegn til, at Isen trækker sig 

 langsomt tilbage, idet den har efterladt nøgne, isskurede og glatpolerede Klipper, 

 medens den andre Steder med sin skarpe Underkant skræller Græstørv fra Klip- 

 perne og skyder dem op foran sig til smaa Volde. De fleste Steder er Klipperne 

 i høj Grad forvitrede helt op til Isranden, hvad der viser, at denne ikke har flyttet 

 sig i nævneværdig Grad i en længere Aarrække. 



Det er ikke ualmindeligt, ved Isranden at se store Huler eller Grotter, der 

 gaar langt ind under Isen og danner Leje for de mægtige Elve, der bringer Smelte- 

 vand fra Indlandsisen udefter og giver Næring til de ovennævnte store Randsøer 

 (jfr. S. 5), eller bugter sig langs Iskanten, til de kan faa Afløb i en af de store 

 Dalsænkninger, som ender i Fjorddale og Fjorde. 



Paa andre Steder kan man ikke paavise nogen bestemt Grænse for Ind- 

 landsisen, idet denne smelter sammen med og overgaar i den ovenfor omtalte 

 Hojlandsis, som dækker mange af Yderlandets udstrakte Fjældpartier (jfr. 

 S. 4). 



Det Overskud af Nedbor, som falder paa Indlandsisens umaadelige Flade, 

 gaar bort, dels ved Fordampning fra Isens og Sneens Overflade, dels ved Afløb 

 under Isen, som foregaar baade Sommer og Vinter, selv i meget streng Kulde, 

 og endelig i Form af Isf j ælde, der dannes i de store Isf jorde. I Bunden af disse 

 udsender Indlandsisen en fremadskridende, sammenhængende Ismasse, »Isbræen«, 

 som ender ud imod Fjorden med en stejl, næsten lodret Væg af 60---80 m Hojde 

 (PI. LUT og LIV, Fig. 1 — 4). Ved Bræranden dannes Isf jældene, de føres efter- 

 haanden med Strømmen ud i det aabne Hav og langt ud i Atlanterhavet, 

 hvor de tilsidst smelter bort. 



Af Isbræer findes en stor Mængde langs alle Grønlands Kyster, men de er 

 meget forskellige i Produktionsevne, idet nogle er helt stationære, det vil sige, 

 at Afsmeltning holder Trit med Tilførsel, andre afgiver kun mindre Isf j ælde, 

 medens atter andre frembringer Isf j ælde af mægtige Dimensioner. Produktions- 

 evnen er afhængig af Tilførselen af Is fra Indlandsisen ; og denne er igen afhæn- 

 gig af det under Indlandsisen liggende Lands Form og af det bagved liggende 

 Oplands Størrelse. Jo større Trykket af de bagved liggende Ismasser er. jo hur- 



