ALMINDELIG OVERSIGT 11 



til at virke paa Ismassens Underside. Dette i Forbindelse med de i Bræen væ- 

 rende store Spalter og Revner bevirker, at store Partier af Isen løsrives fra sin 

 Forbindelse med den faste Bræ, og Kalvningen foregaar. Undertiden bliver et 

 stort Isfjæld liggende i sin oprindelige Stilling, hvilket kan ses paa, at dets Over- 

 flade er forholdsvis jævn og har den samme, af Stov frembragte, graahvide Farve 

 som Bræens Overflade, medens Brudfladerne er kridhvide. Finder den løsbrudte 

 Ismasse ikke Ligevægt i sin oprindelige Stilling, — hvad hyppigst er Tilfældet, 

 — vælter hele Massen omkuld, en Mængde storre og mindre Isstykker løsrives 

 fra Moderfj ældet med Brag og Bulder, Fj ældet tumler fra den ene Side til den 

 anden, indtil den tilbageværende Kolos endelig har fundet sin Ligevægtsstilling. 



Samtidig med at Midterpartiet omdannes til store svømmende Isfjælde, 

 løsrives store Mængder af Is fra de Partier af Bræen, der hviler paa Fjordens 

 Sider, men her, hvor Opdriften ikke kan gøre sin Indflydelse gældende, foregaar 

 Kalvningen som i de mindre Bræer, ved at Isen falder fremefter fra Isranden. 



Det er betegnende for Grønlændernes Natursans, at de er paa det Rene 

 med disse to forskellige Kalvningsmaader, idet de i deres Sprog har to forskel- 

 uge Ord, som karakteriserer det der foregaar. Det ene ngarpotc« betyder i Al- 

 mindelighed, »at noget hælder bag over«, og Udtrykket benyttes som Betegnelse 

 for de store Isfj ældes Dannelse, sandsynligvis fordi den afbrækkende Ismasse, 

 ved at løftes af Vandet, ser ud, som om den lænede sig bag over mod den faste 

 Ismasse. Det andet Udtryk »ndkarpok« betyder, at noget falder eller styrter ned 

 (Kleinschmidts gronl. Ordbog S. 73 og 221). 



Bræendens Beliggenhed i de store Isfjorde er selvfølgelig nogen Forandring 

 underkastet, idet den stadige Fremadskriden bevirker, at Isen ligger længere 

 fremme i Fjorden, naar der er hengaaet nogen Tid siden sidste Kalvning. For- 

 uden denne regelmæssige Frem- og tilbageskriden er det i enkelte Fjorde paavist, 

 at Bræen i en længere Periode har skudt sig frem eller trukket sig tilbage over 

 lange Strækninger. Det mest typiske Eksempel herpaa findes i Jakobshavns 

 Isfj ord (ca. 69° N. Br.), hvor Isranden fra 1850 til 1902 har trukket sig godt 

 11 km tilbage. Samtidig med denne Tilbagetrækning i vandret Retning er der 

 paavist en Sænkning af Isbræens Overflade. 



Aarsagen til disse Forskydninger af Bræenden, saavel i vandret som i lodret 

 Retning, er Forandring i Trykket af de bagved liggende Ismasser, og dettes Stør- 

 relse er is'eii afhængigt af Temperatur og Nedslag i den forudgaaende Periode 

 over det mægtige Areal, som danner Opland for Isbræen, med andre Ord, Varia- 

 tionerne i de meteorologiske Forhold i Landets Indre, som vi ikke kender no- 

 get til. 



Isfjældene (Fig. 3 og 4) er af en underlig betagende Skønhed. De snehvide, 

 med blaa og gronne Nuancer skiftende Farver ved Siden af Havets dybe blaa Tone 

 staar saa overordentlig smukt imod de mørke og skumle Fjælde, og Bevidstheden 

 om, at disse mægtige svømmende Kolosser, der kan træffes langt ude paa det 

 aabne Hav, er Resultatet af den Nedbør, som maaske for flere hundrede Aar 

 siden er faldet i Grønlands Indre, bringer Tanken hen paa det storslaaede og 



