54 ALMINDELIG OVERSIGT 



I Sammenligning med Forholdene i andre Klimater, kendes der forholdsvis 

 faa Bastarder. Og de Slægter, som i andre Egne udviser Rigdom paa smaa, 

 men konstante Arter (Mælkebøtte, Høgeurt, Kattefod etc.) viser det her i ringere 

 Grad. Det arktiske Klima maa i det Hele antages at virke ugunstigt for Arts- 

 dannelsen. 



Frugtsætning og Froudvikling er hos det store Flertal af ægte arktiske 

 Arter rigelig. Derimod er det typisk, at Frugtsætningen i forskellig Grad hæmmes 

 hos de sydlige Typer, mest nær Nordgrænsen for deres Forekomst. Den kan f. Eks. 

 være indskrænket til særlig gunstige Somre eller Lokaliteter, eller der modnes kun 

 en ringe Del af den anlagte Stand, mens Resten gaar til Grunde. Og endelig er der 

 nogle, som slet ikke sætter Frugt i Grønland, mens de gør det andre Steder. Et 

 ret stort Antal Arter har vegetativ Formering, undertiden samtidig med Frø- 

 formeringen, men ofte er det saadan, at den vegetative bliver mere fremtrædende, 

 hvor den anden træder tilbage. 



Alle Frugtfor m er er meget enkle. Froene og Nodfrugterne er gennemgaaende 

 meget smaa og lette, kun blandt Strandens Planter findes nogle faa tunge, der imid- 

 lertid saa kan flyde paa Vand. Saftige Frugter (Bær og Stenfrugter) udgør kun 

 godt 4 °/o ai au " e Grønlands Planter, men af dem er endda 2 / 3 sjældne. Frøspred- 

 ningen foregaar saa sent, at Spiringen først finder Sted næste Foraar. Den sker 

 overvejende ved Vindens Hjælp, og hos mange lettes den ved, at Frøene først 

 spredes, efter at Sneen har dækket Bundens Ujævnheder, saa kun Frugtstandene 

 rager op. Næst efter Vinden er Smeltevandet i Foraarstiden den vigtigste 

 Spredningsf aktor, det flyder hen ad den frosne Jords Overflade og river alt med sig, 

 ogsaa saadanne Frugter og Frø, som ikke egentlig har Flydeevne. Nogle faa Frug- 

 ter og Frø spredes utvivlsomt fastheftede til Dyrs Haar- eller Fjerdragt, 

 dog synes kun yderst faa direkte tilpassede hertil, og direkte iagttaget i nogen 

 større Grad er det kun hos et enkelt Græs, der nordfra breder sig med Grønlæn- 

 dernes Skindtøj sydefter til Bopladser og Teltsteder. 



Plantesamfundene. Grønlands allerstørste Del er jo dækket af Sne og Is 

 og kan derfor ikke huse noget hojere Planteliv. Dog er Randen af Indlandsisen 

 og de længevarende Snemarker ikke plantetomme. Naar Sommersolen har virket 

 en passende Tid paa deres Overflade, og denne ikke dækkes af ny Snetilførsel, 

 farves den rød, gulbrun eller grønlig. Dette Farvestof skyldes meget lavt staaende 

 Alger. 



Det videst udbredte Plantesamfund, det eneste højest mod Nord og højest 

 tilvejrs, er den saakaldte F jældmarks vegetation. Det er tillige det første 

 Plantesamfund paa den nylig blottede Jordbund, f. Eks. paa frisk Moræne, hvor 

 Isen trækker sig tilbage, hvor Bunden er saa urolig, saa den idelig skifter (Fjæld- 

 skred, Elvdeltaer), eller hvor den bestaar af Sten eller groft Grus med mangel- 

 fuldt Snedække om Vinteren. Dette Samfunds mest i Øjne faldende Karakter- 

 træk er, at Planteindividerne staar saa langt fra hinanden, at der sees mere af 

 Bunden end af Planter. Der er saaledes intet Plantedække, og de enkelte Individer 

 kan ikke faa Støtte eller Læ fra hinanden. De behøver da ganske vist heller ikke 



