ALMINDELIG OVERSIGT 79 



nemfort Forskel paa Mands og Kvindedragten. Desuden er der Forskelligheder 

 efter Aarstiderne, efter Vej rets Beskaffenhed, efter Bærerens Alder, og lokale. Moder 

 kendes ogsaa. Væsentlig forskellige er saaledes i Dragterne de tre grønlandske 

 Hovedgrupper: Polareskimoerne, Vest- og Østgrønlænderne (se Indl. Fig. 38 — 41). 

 Fælles for alle er, at Mændenes Støvleskafter er korte, Benklæderne naar nedenfor 

 Knæene, medens Kvindens Benklæder er ganske korte, og Støvleskafterne naar 

 over Knæene. Mandens Pels har en Hætte, der kan slaas op over Hovedet, Kap 

 York Kvindens ligesaa, de andre kun en lille Hætte »for Pynt«, da de her, i alt 

 Fald oprindelig, alle havde Haaret sat op i en høj Top. Et særligt Klædnings- 

 stykke er Barnepelsen, en Kvindepels af et særligt Snit, som er saa rummelig 

 bag til, at det spæde Barn kan sidde der, op til Moderens Ryg og med sit Hoved 

 op i Hætten bag Moderen. Ved Tilskæring og Syning af haarede Skind tages om- 

 hyggeligt Hensyn til, at Haarlaget vender nedad, saa at Vandet let lober af. 

 Om Klædedragten se endvidere I, 40, 176, 370; II, S. 6. 



Støvlerne bestaar altid af 2 Lag, af hvilke det inderste altid har Haarene 

 indad. Mellem dem anbringes Straa til at opsuge Fodens Fugtighed. Noget lig- 

 nende gælder Vanter til Brug i stærk Kulde. Støvlesaalen er opadkrummet for 

 og bag, hvilket sker ved en meget fin og omhyggelig Foldning i smaa Læg. Al 

 Syning foregik oprindelig med Traad, lavet af Dyrenes Sener. Til det vigtigste 

 bruges dette endnu, da kun Sener følger med Skindet under dets daglige Op- 

 blødning og Torring. Skind syet med evropæisk Traad kan ikke blive tæt. 



Haaret bares langt af begge Køn, Kvinderne i Øst- og Vestgrønland sam- 

 lede det i en Top paa Issen. Tatovering kendtes, men brugtes kun i ringe Ud- 

 strækning hos Kvinder: nogle Linier paa Hagen, undertiden ogsaa paa Bryster, 

 Arme og Laar. 



Mændenes Hjemmearbejde bestaar i Forfærdigelse af Vaaben, Værktøj, 

 Husgeraad, Slæder, Seletoj samt Fartøjernes Skeletter; de sidstes Skindbeklæd- 

 ning er Kvindearbejde. Værktøjet er enkelt, det væsentligste er Knive, Save, 

 Bor, Økser og Hvæssestene. I ældre Tid var Knivsbladene uslebne eller slebne 

 Sten, og den første Anvendelse af Jernet var altid til Mandens Kniv, da den 

 jo forfærdiger alt andet. Af Knive bruges flere Slags, deriblandt ogsaa langskaf- 

 tede, hvis bageste Skaftende støttes under Arbejdet. Kvinden har sin særlige 

 Kniv: Ulo'en. Borene bringes til at rotere ved en Snor, fastgjort til en Benbue. 

 Den øverste Ende støttes af et Benstykke, som man holder mellem Tænderne, 

 de borende Spidser er forskellige i Tykkelse (se Indl. Fig. 37). Savene var ogsaa 

 oprindelig af Sten, og de kunde derfor ikke save igennem noget, men kun frem- 

 bringe en Fure i det. De første Jernsave bestod af en takket Blikstrimmel indsat 

 i Ben, og først senere fik man Save, der kunde save igennem. Forskellen har Be- 

 tydning ved Vurdering af eskimoiske Oldsagers Alder. Skulde store Flader ud- 

 tages af svære Benstykker, saa savedes en Fure rundt om Fladen, eller der bore- 

 des en tæt Række Huller omkring den, og Stykket sprængtes fra med Kiler. 

 Øksens Hoved var af Ben, dens Skær af Sten, Skaftet fastgjort ved Surring 



