80 ALMINDELIG OVERSIGT 



med Surrehul i Skaftet. Æggen var vendt som paa en Skarøkse. Med Øksen gjor- 

 des den grovere Bearbejdelse, den finere med Langkniven, og Afpudsningen med 

 Hvæssestene. 



Med saa enkelt Værktøj og primitive Metoder er Eskimoens i teknisk Hen- 

 seende saa vidunderlig højt staaende Erhvervsredskaber tilvejebragt. Og gennem- 

 gaaende er endda de gamle Stykker, som vi finder i Ruiner og Grave, bedre ud- 

 førte end Nutidens, der med bedre tilført Værktøj kan laves i en Brøkdel af den 

 Tid, der tidligere krævedes. Ja, der var ogsaa Mulighed for en ikke ringe Kunst- 

 færdighed. Der findes enkle Ornamenter: Bølgelinier, Prik og Kreds, ridsede 

 Tegninger af Dyr og Mennesker, naturalistiske eller stiliserede Relieffigurer eller 

 smaa Skulpturer i Træ og Ben. Jo haardere og varigere Materialet var, desto 

 bedre var Udførelsen. Denne Kunst er i Vestgrønland omtrent fortrængt af den 

 fremmede Kultur, og den er nu døende ved Kap York og Angmagssalik. 



Ogsaa Klæderne var smykkede med Broderi i Mosaik og Liniemønstre, 

 undertiden Omridsfigurer af farvede Skindstumper. Dette var naturligvis Kvin- 

 dernes Kunst. Men medens Mændenes nationale Kunst er fortrængt af en tarvelig 

 evropæisk »Sløjd«, er Skindbroderiet holdt i Hævd, holdt oppe af Moderne i 

 Kvindedragten, der her har været mere konservativ. Men tillige er det drevet 

 op til højere teknisk Fuldkommenhed og finere Smag end i gamle Dage ved den 

 Afsætningsmulighed, som herved opstod. Direkte har dog Danske aldrig søgt at 

 paavirke Monstrene i Skindbroderiet. 



Samfærdselsmidler. Hunden er Eskimoens eneste Husdyr. Jo hojere mod 

 Nord han trænger, desto mere har han Brug for dens Hjælp, og desto bedre sørger 

 han for dens Ernæring. I Sydgrønland, hvor Hunde kun holdes som Luksus- 

 og Skinddyr, maa de for det meste nøjes med Affaldet. 



Slæden (Indl. Fig. 29 — 32) kan, hvor Materialemangel tvinger dertil, være 

 reduceret til et Stykke Skind, et Bundt Barder eller to Isflager paa Kant, og for- 

 bundne med en tredie, der ligger oven paa dem. Men naar man kan, fremstilles 

 dog noget mere hensigtsmæssigt og varigt. Fælles for alle de grønlandske Typer for 

 Hundeslæder er to paa Kant rejste Meder, til hvis Overkant et Antal Tværtræer 

 er surrede paa en saadan Maade, at Vinkelen mellem Medens og Tværtræernes 

 Planer er nogenlunde uforanderlig, medens Tværtræplanet tillader en ret bety- 

 delig Vridning: den ene Mede kan staa højt med Snuden, mens den anden staar 

 højt med Hælen. Bagtil er der paa Slæden en Bremse- og Styreindretning: Op- 

 standerne, som er surrede til Medens Overkant og som holdes i Stilling ved to 

 krydsende Remme samt en forbindende Tværpind foroven. Nutildags er Slæde- 

 formerne overalt paavirkede af evropæiske Materialer og Værktøj (se Beskri- 

 velsen I, S. 35 ff.). En interessant oprindelig Form var den Slæde, John Ross 

 traf ved Kap York (Indl. Fig. 30) sammensurret af et stort Antal Ben og Træ- 

 stumper. Den var lang i Forhold til Sporvidden, og den nuværende Kap York- 

 Slæde er i det væsentligste samme Type: lang og smal. Hvorledes den oprinde- 

 lige Slæde i Vestgrønland har set ud, vides ikke, da det ældste kendte gravfundne 



