82 ALMINDELIG OVERSIGT 



Ogsaa Kajakken bestaar af sammensyede Sælskind, der i raa Tilstand træk- 

 kes over et spinkelt Skelet, saa at der kun bliver en snæver Aabning, i hvilken 

 Manden sidder. I sin mest fuldendte Form, f. Eks. den sydgrønlandske, er det 

 vel Jordens eleganteste Fartøj. Mandens Klædedragt forbinder ham med Baaden, 

 saa den bliver som en Del af hans Legeme. Han kan i den gaa ud paa det aabne 

 Hav, selv i daarbgt Vejr; med de paa den anbragte og til Brug for den særlig 

 tilpassede Vaaben kan han nedlægge Havets store Dyr, selv saa farlige Modstan- 

 dere som Isbjørn, Hvalros eller Klapmyds, fiske saa store og stærke Fisk som 

 Havkai og Helleflynder. Kajakken bruges normalt kun af Mænd, og den roes med 

 en tobladet Aare. Den kan med Lethed bæres lange Strækninger over Land eller Is. 



Om Kajakformer etc. se under de forskellige Distrikters Beskrivelse samt 

 Indl. Fig. 20—23. 



Vaaben og Fangstredskaber. Isf angst ens vigtigste Redskab er Ток' en, en 

 Stang, som i sin nedre Ende er forsynet med et stærkt, tilspidset Benstykke (nu 

 til Dags med et Stemmejern). Det er et Universalredskab til alt Isarbejde, der 

 bruges som »Følehorn« til Undersøgelse af usikker Is, til at frembringe eller udvide 

 Huller gennem Is — der jo kan blive over 2 m tyk! ■ — ■ til at fremstille »Hanke« 

 til Fortøjning i Overfladen, eller til at fjerne Is, der er Samfærdselshindring, 

 og meget mere. Den øverste Ende af Skaftet er tilspidset, og herpaa kan sættes 

 en Harpun, hvis Line holdes i Haanden eller fastgøres til Isen. Er Sælen harpu- 

 neret, dræbes den ved et Stød i Hovedet med den nedre Ende. Er Dyret for stort 

 til, at en Mand kan magte det, spændes Hundene for, eller Linen føres gennem 

 et Antal »Hanke« i Isen, og i Dyrets Hud som Loberen i en Talje, og hejses 

 saaledes op. 



De forskellige Isfangstmetoder er omtalte i Indl. S. 103 ff., I, S. 31 ft*, og 

 viste i Indl. Fig. 47—54. 



Kast evaaben. Kajakker er saa skrøbelige og kæntrer meget let, derfor maa 

 Kajakfangeren vogte sig for at komme store Dyr for nær, og derfor er hans Vaa- 

 ben indrettede til at kastes. Harpunen anbringes paa et sindrigt Skaft, hvis 

 Forende kan knække om i et Led, uden at gaa itu (se Indl. Fig. 24); Harpunlinen 

 er lang og ender med en stor'Skindblære, som meget let løsnes fra Kajakken. For 

 at forlænge Kastet fra det meget lave Sæde, anvendes et Kastetræ (Indl. Fig. 

 24 — 27). Vaabnet kastes i en Bue og rammer Dyret skraat fra oven, Skaftet tyn- 

 ger nedad ved sin Vægt, derved »knækker« Forenden, og samtidig frigøres Skaftet 

 for baade Harpun og Line og flyder nu i Vandet, mens det ramte Dyr dykker ned. 

 Saasnart Linen er løbet ud, gør Blæren Modstand, Rykket gennem Linen be- 

 virker, at Harpunen ifølge sin Konstruktion drejer sig paa tværs inde i Dyret, 

 og dets Skæbne er nu beseglet. Det maa op at aande, og da kastes paa samme 

 Maade Kajaklansen i det. Ogsaa dennes Forende har. et Vippeled, men Skæret 

 har ingen Modhager. Lansen skal let løsne sig af Saaret, saa den atter kan samles 

 op og eventuelt benyttes paany (se Indl. Fig. 24, II, S. 53, 139). 



Endvidere horer til Kajakken Fuglepilen, der kastes efter lettende Fugle. 



