ALMINDELIG OVERSIGT 85 



allerede i mindre Grad. Skulde man undtagelsesvis eje dobbelt af noget, er det 

 Pligt at stille det ene til Laans for den, der ikke har. Men Fangstudbyttet er Fæl- 

 leseje, i det mindste for Huset, ofte for Pladsen, især naar ikke alle har Fangst. 

 Og de største Fangstdyr, f. Eks. Hvaler, er udelukkende Fælleseje, hvad enten 

 de er nedlagt ved Fællesarbejde eller kommer drivende som Aadsler. For For- 

 delingen af Udbyttet er der visse Vedtægter, forskellige for hver Plads, og der 

 er altid Mulighed for en Del Vilkaarlighed, indtil det offentlige Omdomme sætter 

 en Grænse. Thi det er en Ære at give til andre, en Skam at forbeholde sig noget 

 for sig selv, og Eskimoen er meget ømtaalig for Folkeomdømmet. 



Retsregler. For Udlaan er Vedtægterne saa udbredte, saa de næsten maa 

 kaldes Love: Ejeren har Ret til indtil Halvparten af det Udbytte, det udlaante 

 indbringer, men odelægges eller bortkommer den udlaante Genstand, har han 

 intet Krav paa Erstatning. En Handel, man fortryder, kan forlanges gjort om. 

 Et harpuneret, men undsluppet Dyr, hvis videre Forfølgelse opgives, tilhører 

 den, der nedlægger det, men Ejeren af Harpunen faar denne tilbage. Fundne 

 Ting tilhorer Finderen, selv om Ejeren kendes, hvis han selv har opgivet at lede 

 mere efter dem. 



Stridigheder afgjortes tidligere ved en meget ejendommelig Retsforføl- 

 gelse. Klageren begav sig med sine Tilhængere til sin Modpart og sang imod ham 

 under Trommeledsagelse og dansende Bevægelse en i Forvejen digtet Nidvise, 

 hvor Beskyldningerne indeholdes i det af »Klaken« sungne Omkvæd. Naar han 

 var færdig, fik den angrebne »Ordet« paa samme Maade. »Debatten« kunde vare 

 Uger, ja Aar, og den tabte, som efter Forsamlingens Skøn klarede sig daarligst, 

 men en ligefrem formuleret Dom udtaltes ikke. Den overvundne følte det selv 

 og indrømmede det ved beskæmmet at drage bort. Aaben og direkte Kamp var 

 Eskimoens Natur imod, »det var Hundes, ikke Menneskers Skik«, selv overfor 

 Fjender iagttoges høflige Former, men Fjendskabet kunde dog blive saa alvor- 

 ligt, at Trommesangen ikke forslog, og saa traadte der Mord fra Baghold i Stedet. 

 Saadanne Mord krævede endvidere Blodhævn, der var en hellig Pligt for den 

 myrdedes nærmeste Slægt, navnlig for hans Son eller Fader. 



Ægteskab indgikkes i en tidlig Alder, nemlig naar en Mand mente, at hans 

 Fangst indbragte saa meget, at den kunde give en Kvinde nok at bestille. Det 

 skete uden synderlige Formaliteter, og hver af Parterne .kunde nemt ophæve 

 det igen. Var der ingen Born, kunde Konen uden videre forstodes. Var der Børn, 

 fulgte de Moderen, og da Børn var afholdte, især Sønner, sikrede de ofte Mode- 

 rens Stilling i Ægteskabet. En særlig dygtig Mand havde ofte to, sjældent flere 

 Koner. Nummer to var da gerne yngre end Nummer et og var til Begyndelsen 

 nærmest Tyende. Konebytning for en Tid fandt Sted som praktisk Foranstalt- 

 ning, f. Eks. naar en Mand vilde paa Rensjagt, og hans Kone paa Grund af Svan- 

 gerskab eller andet ikke kunde følge med. Almindelig Konebytning, »Lampe- 

 slukningsleg«, som kortvarig seksuel Udskejelse kendtes som Festlighed inden for 

 det enkelte store Hus, især i de tættere beboede Egne. 



Død og Begravelse. Misdannede Børn og overflødige Pigebørn, saavel 



