ALMINDELIG OVERSIGT 113 



Fjældene eller paa Træk om Sommeren og Efteraaret, ligesom en Del fanges i 

 Snarer af forskellig Konstruktion. 



Af andre Søfugle, der vel i Ny og Næ er Genstand for Jagt, men dog ikke for 

 regelmæssig Jagt, maa nævnes: Lunden eller Søpapegøjen (Fratercula arc- 

 tica), grønlandsk кгЫпдак, Kjoven eller Struntjægeren (Lestris parasitica), 

 grønlandsk isûngan; forskellige Slags Ænder og Gæs, Skalleslugere, Skarve 

 og Lomme. Den af disse Fugle, som Grønlænderen sætter mest Pris paa, er Skar- 

 ven (Phalacrocorax carbo), grønlandsk o/caitsofc, da Kødet, særlig af de unge Fugle, 

 er meget yndet, og Skindet efterspurgt, men den er paa Grund af Forfølgelse 

 bleven sjældnere og sjældnere i de senere Aar. Den bygger Rede øverst oppe paa 

 stejle Fjældvægge, hvor den findes flokkevis og ofte giver Fjældet sit Navn. For- 

 uden det Udbytte, der faas gennem Fuglenes Kod, indsamler Grønlænderne store 

 Mængder af Æg, Fjer og Dun. Særlig værdifuld er Ederdunen, men paa Grund af 

 den ovenfor nævnte Rovdrift indhandles den i langt ringere Mængde end tidligere. 



Af Landfugle, der er Genstand for Jagt, findes kun Fjældrypen (Lagopus 

 mutus (Mont.)mr. rupestris), grønlandsk aic-igssetc (Fig. 63). Den forekommer overalt 

 paa Grønland, saavel paa Øerne som helt ind til Indlandsisen. Paa Kystfjældene 

 er den hyppigst om Vinteren fra September til Maj. Dens Forekomst er meget va- 

 rierende; enkelte Aar forekommer den meget sparsomt, andre Aar meget talrigt, 

 og enkelte Aar, de saakaldte »Rypeaar«, kan den findes i stor Mængde selv inde 

 imellem Husene paa de beboede Pladser. Aarsagen hertil menes at være, at Sneen 

 i saadanne Aar længere inde i Landet er overtrukket af saa stærk en Isskorpe, 

 at Rypen ikke kan gennemtrænge den og komme til Føden. 



De egentlige grønlandske Erh ververe gaar kun paa Rypejagt, naar det i Øje- 

 blikket kan betale sig, ellers overlades det til halvvoksne Drenge, Folk som ikke 

 kan gaa i Kajak, eller til Evropæerne. Naar en grønlandsk Erhverver paa Jagt 

 efter Rener træffer Ryper, spilder han kun sjældent sit Krudt paa dem, men ned- 

 lægger dem lejlighedsvis ved at kaste med Sten. Grønlænderen spiser sjældent 

 Ryper, de regnes for »fin Mad«, »Sygekost« etc. og sælges i Reglen til de Danske, 

 som. naar Lejlighed gives, henkoger dem til Sommerbrug eller til Salg. 



Fiskeri. 



Fiskeriet langs Grønlands Kyster staar i Betydning langt tilbage for Jag- 

 ten paa Havdyr, det bidrager ganske vist i høj Grad til Befolkningens Er- 

 næring, men det skaffer ikke alle de Biprodukter, i Form af Skind og Spæk 

 til Klæder og Brændsel m. m., som er saa uundværlige for Tilværelsen i et Polar- 

 land. De primitive eskimoiske Fiskeredskaber, i Forbindelse med en Frygt fra 

 de styrendes Side, for ved Fremhjælpning af Fiskeriet, at drage dygtige Erhververe 

 bort fra Sæl hundef angsten, bevirkede, at der i lange Tider ingen Fremgang og 

 Forstaaelse var for Fiskeriet. I Begyndelsen af det 20. Aarhundrede blev det klart, 

 at den stærke Forøgelse i den grønlandske Befolkning nødvendiggjorde, at man, 

 uden at tilsidesætte det bærende Erhverv, Sælhundefangsten, søgte at fremelske 



Dansk Grönland. I. H 



