ALMINDELIG OVERSIGT 141 



den spredt udover det hele Land, men Folkets Sæder og Skikke forblev dog heden- 

 ske i mange Aar, saaledes fortæller Sagaerne om Udryddelse af hele Slægter paa 

 Grund af Blodhævn. I 1034 blev Grönland henlagt under Adalbert af Bremens 

 Bispedomme. Skont Kolonien ikke var storre end '/з af et Bispedomme, fik den 

 dog, paa Grund af den lange Afstand fra andre Lande, i 1126 sin fast an- 

 satte Biskop, med Sæde paa Gaarden Gardar i E i narsf jorden (grønlandsk 

 Igaliko). 



Kolonien i Grønland antog de islandske Love og lededes af en Lagmand 

 (løgmaor). Den første Lagmand var Erik den Røde, og efter hans Død fulgte 

 hans Søn Leif som Førstemand. Beboerne mødtes én Gang om Aaret paa Tinget 

 ved Gardar, hvor Loven læstes og Kendelser blev afgivet. 



Vinlandsrejser. De nordiske Grønlændere indskrænkede sig ikke alene til. 

 Rejser nordpaa langs Kysten, men satte endog Foden paa Amerikas Fastland 

 ca. 500 Aar før dette Land opdagedes af Columbus. Stødet hertil blev givet af 

 Leif, idet han paa sin Rejse hjem fra Norge i Aar 1000 blev forslaaet vestpaa 

 og saa Land her. I 1003 afgik en stor Undersøgelsesekspedition under Torfin 

 Karls evne for at genfinde det af Leif sete Land. Han drog nordpaa langs Grøn- 

 landskysten, satte derefter Kurs vestpaa og fandt flere ny Lande, som kaldtes 

 Helluland, Markland og Vinland. De opholdt sig tre Vintre i Vinland, hvor 

 de kæmpede mod de indfødte og rejste derefter tilbage til Grønland. Sagaernes 

 Beretning om denne og andre Rejser til Vinland har i de senere Aar været meget 

 omtvistede, og særlig har Identificeringen af de ovennævnte Landstrækninger 

 voldet Vanskelighed. I Medd. om Gronl. LVI har Prof. H. P. Steensby paavist, 

 at de nævnte Strækninger maa være henholdsvis Labrador. Belle Isle Stræ- 

 det og St. Lawrence Floden henimod Quebec. 



Forholdenes Udvikling i Grønland. 



Langfarterne fra de to Bygder i Grönland er sandsynligvis ophørt temmelig 

 tidligt i det 11. Aarhundrede, fordi det skovfattige Land ikke har kunnet afgive 

 tilstrækkeligt Materiale til Udbedring eller Nybygning af Skibe. I stor Udstræk- 

 ning har de maattet klare sig med det langs Kysterne opskyllede Drivtømmer, 

 saavel til Husbygning som til Skibe og Baade. Jern har de ligeledes lidt Mangel 

 paa, hvad der bl. a. fremgaar af en Fortælling om et Skib, der paa Vejen fra Grøn- 

 land til Norge strandede paa Island, hvor det viste sig, at Plankerne i Skibet 

 var forbundet ved Trænagler og fastgjort til hverandre ved Sener. Som Folge 

 af disse Vanskeligheder har Forbindelsen med Moderlandene efterhaanden ind- 

 skrænket sig til den Sejlads, som fra Island og Norge er udgaaet til Grønland, 

 for at købe Hvalrostænder, Skind o. 1. 



I Aar 1261 foretoges en Ændring i den hidtil eksisterende Forfatning i Grøn- 

 land, som i mange Henseender blev til Skade. Paa Opfordring af Biskop Olaf 

 (ankommen til Grønland 1247) gav Nybyggerne frivillig Slip paa deres Selvstæn- 

 dighed, idet de gav sig ind under den norske Konge Hakon Hakonsøn, saa at 



