160 ALMINDELIG OVERSIGT 



1764—88 og Viceprovst i Nordgrønland fra 1773, udmærkede sig ligeledes ved 

 stor Nidkærhed. Han gav Stodet til, at der 1779 opførtes en Kirke i Jakobs- 

 havn, væsentligst tilvejebragt ved Sammenskud af Menigheden selv. Han ud- 

 dannede en Række særlig dygtige Nationalkateketer, var ualmindelig afholdt 

 af saavel Grønlændere som Evropæere og skaffede derved Missionen i den 

 nordligste Landsdel en Respekt og Anseelse, som kom den tilgode længe efter, at 

 han havde forladt Landet. 



I Løbet af det 18. Aarhundrede havde Missionen stadig Fremgang og Ud- 

 vikling, men derefter indtraadte en Slappelse, baade i Fædrelandet og til Dels 

 blandt Missionærerne, idet Rationalismens Ligegyldighed for Evangeliet ogsaa 

 satte sit Spor i Grønland, hvilket især viste sig ved at Missionærernes Antal i 

 1792 reduceredes til 5. 



I den senere Tid er Arbejdet igen taget op med Kraft. Missionen har gaaet 

 sin Sejrsgang over hele Vestgrønland, og fra 1907 er Menighedslivet præget af 

 en Vækkelse, som spores over de fleste af Landets Kolonier og har skabt det 

 nuværende stærke kirkelige Liv (jvf. S. 132). 



Særlige Missioner. 



Efterat G. Holm paa sin berømte Konebaadsekspedition til Ostkysten 

 (S. 155) var kommet i Forbindelse med den i Angmagssalik Distriktet 

 boende Stamme af hedenske Eskimoer, der i et langt Tidsrum havde levet fuld- 

 stændig isoleret fra den øvrige Verden, besluttede man i 1894 at anlægge en Mis- 

 sions- og Handelsstation paa dette Sted. Stillingen som Missionær betroedes til 

 Pastor F. C. E. Rüttel, der to Aar forinden Missionens Oprettelse med sin Hu- 

 stru var taget op til Julianehaab for at uddanne sig til Missionsgerningen og blive 

 fortrolig med det grønlandske Sprog. Han og hans trofaste Hustru, bistaaet af 

 den grønlandske Overkateket Hendrik Lund og Kolonibestyrer Johan Peter- 

 sen, fik ved Sammenhold og Samarbejde »dæmmet op for den vilde Myrden, som 

 havde raset i Landet, saa at der efterhaanden kom en Tryghed i Forholdene, 

 der føltes som en Lettelse ogsaa af selve Hedningene«. Ligeledes lykkedes det 

 disse at overvinde de indfodtes overtroiske Forestillinger og Frygt for deres 

 Angåkut, som skabte Utryghed blandt dem. 



Gennem Sygepleje og Lægevirksomhed lærte de Befolkningen at kende 

 og vandt lidt efter lidt deres Tillid. Rüttel og Lund underviste en Del af de ind- 

 fødte; langsomt og gradvist aabnede de deres Øjne for Kristendommens Velsig- 

 nelse, paaviste for dem det vederstyggelige ved Mord i enhver Form, og lærte 

 dem hvad Kærlighed og Medlidenhed er, Begreber, som de slet ikke havde kendt. 

 Først efter fire Aars Forlob mente han det forsvarligt at døbe 8 indfødte, som 

 efter hans Mening havde udvist tilstrækkelig Kristendomskundskab og moralsk 

 Vandel. 



I 10 Aar arbejdede han utrætteligt mellem disse Hedninger, som beredte 

 ham mange Sorger og Skuffelser, men i 1904 maatte han søge hjem paa Grund 

 af nedbrudt Helbred. Ved sin Hjemrejse havde han døbt 62 Hedninger. 



