12 EGEDESMINDE DISTRIKT 



Saa snart Øen er stor nok til, at Stranden ikke naar ind over den fra begge 

 Sider, er det Indre bevokset med Lynghedens Dværgbuske og Urter. De 

 sætter sig fast i Sprækker og Spalter og paa Læsiden af de ujævne Sten, men de 

 •datte afskurede Heller ses dog mere end Plantevæksten. De er kun tilgængelige for 

 de sorte og mørkebrune Lavarter. Skont Gnejsen er lys, ofte næsten hvid, er 

 alle Kystklippers og Skærgaardsoers Grundfarve sort og kun undtagelsesvis 

 er Feldspaten i Gnejsen eller Graniten saa synlig til Stede, at dens rode Farve 

 stikker igennem, og Grønlænderne finder Anledning til et Stednavn for Øen eller 

 Pynten som Kending i alt det sorte: AugpalârtoK, AugpilagtûnguaK el. 1. 



Findes der saa paa Øen en eller anden lidt hojere Knold, hvor en lille Strimmel 

 Jord under Stejlsiden ligger i Læ for den herskende Vind, eller er der en lille Kloft, 

 som Solen kan varme det meste af Dagen, og savner dette Sted ikke i alt for 

 høj Grad Plantelivets anden Betingelse: Fugtighed, opnaas her det bedste og 

 frodigste Plantedække, Skærgaardsøen kan byde paa: en lille Urteli med lidt 

 Mælkebøtte, Guldblomme, Bakkestjerne eller Kattefod. 



Søger vi længere ind i Fjordene eller Lobene og gaar vi i Land paa en større 

 og fjerner os her noget længere fra Kysten, bliver Vegetationen snart meget 

 rigere. Det er væsentlig de samme Plantearter, vi traf derude i Skærgaarden, 

 men de staar her bedre og tættere. Lyngen bliver højere og Tæppet tættere, de 

 blottede Sten færre og helt inde i Landet bliver Lyngheden saa frodig som de 

 bedste Steder i Grønland. Lyng-Eiset, sammensat af alle de Arter Lyng, Landet 

 frembærer, naar her sammen til et tykt og tæt Tæppe, gennemvævet af blom- 

 strende Urter, og det hele er tæt opfyldt i Bunden af svulmende Mosser, saa at den, 

 der gaar i det, maa opgive at springe fra Sten til Sten, men maa trave i det bløde 

 eftergivende Lag, der trætter Gangen. Samtidig bliver Floraen rigere; talrige 

 Arter, navnlig af sydligere, kælnere Typer, som man forgæves søgte efter ude 

 i Skærgaarden, bliver nu almindelige, ja optræder stundom i store Pletter og 

 falder i Øjnene, ogsaa for den der slet ikke er »Kender«. 



Da der i dette Distrikt ikke er nogen nævneværdig Forskel paa højt og 

 lavt, bliver der heller ingen Forskel paa Plantedækket efter Højden. Er Heden 

 frodig nede ved Kysten, er den det lige saa godt op til Toppen af de herværende 

 »Fjælde«. Urtelien bliver indefter større og rigere, og ved Foden af hver gunstig 

 eksponeret Væg staar der Pilekrat, der helt inde i de store Fjorde kan faa hele 

 Kilometres Udstrækning og blive mere end mandshøje. De solrige Klippevæg- 

 ges Hylder og Afsatser kan her være prydede med en Rigdom af Bregner og Blom- 

 ster: Blaaklokker, Potentiller, Stenbræk, Eosenrod, som man slet ikke skidde 

 vente. 



I de store Dalstrøg, hvis Snelag om Vinteren er rigeligt, og hvor Afløbet 

 vanskeliggøres af ringe Hældning eller rigelig Vegetation, bliver grønne og brune 

 Bladmosser eller hvide og gulbrune Tørvemosser stærkere end Lyngbuskene, og 

 der opstaar Kærdannelser med Overgang til Lynghede paa den ene Side, til 

 sumpede Starenge paa den anden. Alle de smaa Søer og Damme har nogen 

 Plantevækst, som oftest kun et Bælte ud langs Bredden, saa langt Solen naar 



