96 C'HRISTIANSHAAB DISTRIKT 



sø til Storesø, skildres af Engell, der har undersøgt denne Egn, som et af de stør- 

 ste i Grønland. Det falder 75 m og er meget vandrigt. 



Sydkystlandet fra Sydostbugten til TasiussarssuaK og fra Ilulialik til Di- 

 striktets Vestgrænse er over 585 km 2 stort. Det er særdeles vel kendt af Befolknin- 

 gen, der her har deres vigtigste Rensdistrikt, men uagtet der har været flere Eks- 

 peditioner her inde, og skønt der, som senere skal vises, findes de allerinteres- 

 santeste Naturforhold her, lader Kortet os her fuldstændig i Stikken, idet man kun 

 har naaet at faa Kysten op mod Sydostbugten nødtørftig kortlagt. Landet er 

 lavt, let at færdes i om Sommeren, men navnlig om Vinteren, og flere Rækker 

 af Søer letter Samfærdselen betydeligt. 



Bjærgarteneri hele Distriktet overvejende Gnejs, der overalt bærer tydelige 

 Mærker af at have været tidligere dækket af Isen helt op (Fig. 1). Overalt findes der 

 talrige Overgange til krystallinske Skifere, og paa mange Steder er der Gange og 

 underordnede Forekomster af Granit. Desuden opgives Akugdlît's at være 

 helt af Granit. I Gnejsen er der Aarer af Kvarts, Dolomit, og ved Kolonien er der 

 en flere Meter bred Marmorgang i Fjældet paa Havnens Østside. Man har dog 

 ikke hidtil fundet økonomisk Udbytte ved at bryde den. 



Omkring Christianshaab, særlig paa Pynten Nûk, er der i Pegmatitgange 

 fundet en Del Mineraler, der var interessante i videnskabelig Henseende, bl. a. 

 ogsaa Grafit, dog ikke i saa store Mængder, at Brydning vilde betale sig. 



Ved TasiussaK kendes af Befolkningen flere Forekomster af ikke særlig god 

 Vegsten, der tidligere har været benyttet til Fremstilling af Lamper. Øgruppen 

 Grønne Ejlande — Navnet efter dens grønne Mosvegetation — bestaar af en meget 

 mærkelig mørk eller sortebrun krystallinsk Skifer, der danner Klippeformer 

 og Sanddannelser, som selv paa allernærmeste Afstand skuffende minder om 

 Basalt. 



Som sædvanlig i Vestgrønland er de af Isen afrundede Klippepartier meget 

 bare op til en Højde af et Par Hundrede Meter. Løse Jordlag mangler, løst liggende 

 Sten ligesaa, medens højere oppe løst liggende Sten og Blokke netop karakterise- 

 rer Landskabet. Dette tydes som Bevis for, at Havet har haft en højere Stand 

 end nu, efter at Isen her smeltede bort. Men langt bedre Beviser findes i de ud- 

 strakte Aflejringer af Ler og lerblandet Sand, som her i dette Distrikt 

 paa flere Steder optræder i stor Mægtighed og dækkende store Arealer (Fig. 4). 



Vi finder disse Lerlag, som ovenfor lejlighedsvis er nævnt, indenfor Lerbugten, 

 der har Navn efter dem, indenfor Fjordene KangersuneK og OrpigsÔK, men navn- 

 lig i Sydkystlandet mellem TasiussarssuaK og Sydostbugten, hvor de danner 

 vidtstrakte Sletter. 



At disse Lerlag indeholder Levninger af Havdyr, især Muslingeskaller og 

 Mergelkonkretioner med Aftryk af Lodde og andre Fisk i, har man længe vidst, 

 men det er først efter at man i de sidste Aar har faaet nøjere Rede paa, hvilke 

 Dyr, der faktisk nu lever ved Grønlands Kyster, og hvilke der kun findes døde 

 Skaller af, at man har kunnet faa en rigtig Forstaaelse af, hvad disse Lag inde- 

 holder. 



