JAKOBSHAVN DISTRIKT 157 



Foi Tiden er Kysten her som andetsteds i Vestgrønland underkastet en 

 stærk Sænkning, der er meget let at iagttage. Dels kan man ved nuværende og 

 tidligere Havne konstatere Eingboltes og andre Genstandes Sænkning, dels kan 

 man overalt i Fjordenes Forgreninger, omtrent hvor man vil, finde Steder, hvor 

 hele Blokke af Morænemateriale med Vegetation paa skrider ned. Ogsaa i dette 

 Distrikt mærkes Sænkningen særlig paa de gamle Bopladser, f. Eks. Igdlutalik, 

 Kaja paa Sydsiden af Isfjorden og Sermermiut. Det ualmindelig rige Antal af 

 gamle Redskaber, som i Aarenes Løb er samlet ved det sidstnævnte Sted, skylde;- 

 netop Havets Udvaskning af de nedskredne Lag. 



Nogle af de vigtigste Dalstrøg er omtalt ovenfor under Landets Indskærin- 

 ger, men foruden dem er der mange Dale, som Kortene ikke antyder. De grøn- 

 landske Kort har jo først og fremmest søgt at faa Kysterne fastlagt, hvor Bebo- 

 elserne er, og i et saadant Omfang, som har Betydning for de store Skibes Sej- 

 lads. Til Forhold, der har Betydning for Samfærdsel i Baad eller Slæde, blev der 

 hidtil kun undtagelsesvis taget Hensyn, og for det meste lader Kortene én helt 

 i Stikken, naar man fjærner sig lidt fra Kysten. Derfor finder vi ogsaa kun faa 

 Søer og Elve afsat, skønt Grønlands Gnejsomraade her som andre Steder har 

 Søer i Hundredvis, og hver Dalsænkning naturligvis har sin Elv. Distriktets stør- 

 ste, kendte Sø ligger lige ved Udstedet Atâ, der tager Drikkevand fra dens meget 

 korte Afløb. Den er 6 — 7 km lang, og der er maalt Dybder i den indtil 96 m. Af 

 Elve skal nævnes de korte, men meget vandrige Afløb fra Indlandsisen, der ud- 

 munder i PâkitsoKs to Grene, samt Elven Kûgssua -к paa Sydkysten af Bassinet 

 omtrent inde ved Еке. Den siges at være saa vandrig og rivende, at den ikke 

 fryser bil om Vinteren. 



Den overvejende Bjærgart er en som oftest lysegraa Gnejs, der varierer 

 stærkt og som ofte viser Overgange til krystallinske Skifre. Rund v omkring op- 

 træder Granit mellem den, og paa sine Steder bliver Graniten overvejende. Ifølge 

 Sylow er Graniten herskende ved og Syd for Atâ, paa Fastlandskysten lige over- 

 for samt paa Øerne i Bassinet, men ikke alle Kyster er undersøgte med det for 

 Øje, og om det Indre af det isfri Omraade haves som Regel ingen Oplysninger. 

 Graniten kan ogsaa variere og bliver stundom porfyrisk. Paa flere Steder ved 

 PâkitsoK Fjorden samt paa Arveprinsens Ejland, 7 km N. f. Atâ, findes Vegstens- 

 brud, der tidligere udnyttedes af Grønlænderne, især til Materiale til Kogekar 

 og Lamper. Nu fremstilles knap Vegstenslamper mere, de erstattes efterhaanden 

 af de lettere og billigere Bliklamper, og der bruges kun lidt Vegsten til Pilke, 

 og det kan endda let erstattes af andet. I IlordleK er paavist faststaaende Gab- 

 bro; Kvarts- og Dolomitgange er hyppige, men intetsteds af stor Mægtighed. 

 Ogsaa Grønstensgange er hyppige, især i den nordlige Del af Distriktet. Nævnes 

 kan endnu, at Materialet til de Tusinde af Stenredskaber, der er fundne ved Di- 

 striktets gamle Bopladser: Porcellæns jaspis og Kalcedonvarieteter, næsten uden 

 Undtagelse er fra Basaltformationen paa Disko og NûgssuaK, altsaa bragte til 

 Distriktet udefra ved Tuskhandel. 



