212 RITENBENK DISTRIKT 



ikke op over Murens øvre Kant og ses altsaa med det sorte Fjæld bag sig. 

 Alligevel er den saa karakteristisk og i Øjne faldende, at den kan ses og tydeligt 

 skelnes fra hele Farvandet, helt over til Fastlandet og halvvejs op i Vaj gattet. 



Paa Nordenden af Arveprinsens Ejland er der skaaret 3 dybe, parallelle 

 Snit ned i Landet, strygende fra SV. til NØ., yderst Smallesnnd, derefter Lange- 

 bugt og endelig Dalstrøget med den store Sø Nord for Atâ i Jakobshavns Distrikt. 

 Omtrent vinkelret paa deres Retniig gaar nogle mindre TVærdale, af hvilke Dalen 

 med Søerne i Forlængelse af Laksebugten Syd for Ritenbenk er den betydeligste. 



Bjærgarten er i denne Del af Landet Grundfjæld, stæikt afrundet af Isen, 

 der tidligere har dækket alt. Det er overvejende Gnejs med Gange og underordnede 

 Partier af krystallinske Skifere og Granit. Overvejende Granit er dog Kysten fra 

 KangeK og op paa begge Sider af Langebugt samt de tre smaa Øer ved Kolo- 

 nien, Øerne Syd for Torssukåtak samt muligvis det meste af det midterste Parti 

 af Arveprinsens Ej h ud. 



En Del Mineraler er fundne i dette Omraade, men ingen at større Interesse 

 eller af økonomisk Betydning. Vegsten findes ved Bunden af Langebugt, ved 

 Ulussat og Nord for den store Sø ved Atâ. Den brugtes tidligere af Befolkningen 

 til Spæhlamper, nu knapt mere. Paa Vejen over Øen mellem Ritenbenk og Atâ 

 er der en Okkerforekomst, der nu og da har været benyttet til hjemmelavet Olie- 

 maling. 



Denne Vej, »over Atâ-Bakkerne«, er meget bekvem for Fodgængere om Som- 

 meren. Den er afmærket med en Del Smaa varder, »men man skal dog helst vide, 

 hvor de er, for at finde dem«. Om Vinteren køres denne Vej almindeligt, ikke 

 alene som Lokalforbindelse mellem Ritenbenk og Atâ, men ogsaa som almindelig 

 Vej til Jakobshavn, naar Isen uden om Klokkerhuk ikke kan passeres. Den regnes 

 ikke for at være særlig svær, skønt den ender i Bratninger ved begge Ender. Der- 

 imod er Terrænet sydefter saa kuperet, at Vejen over Land til Klokkerhuk reg- 

 nedes for at være en af de besværligste Veje, saa længe Udstedet Klokkerhuk 

 eksisterede. Nu bruges den aldrig og kendes næppe af nogen. 



Den indre, østlige Halvdel af NûgssuaK Halvø bestaar ogsaa af Grundfjæld. 

 Her skal vi foreløbig kuu betragte den Del, der hører til Distriktet, d. v. s. det, 

 der ligger Sønden for de tre store Søer i det Iudre. Mod Vest er Grænsen for dette 

 Omraade meget skarp, nemlig en Forkastning, der gaar gennem KûgssuaK Dalen. 

 Ved Tværdale deles dette Parti i tre ulige store Dele. Fra det Indre af Torssukåtak, 

 fra den lille Vig paa Nordsiden gaar der en kort og lav Dal op til den store Boye's 

 Sø (grl. TaserssuaK eller IsortoK), der kun ligger 75 m over Havet. En anden 

 kort og lav Dal gaar fra det Indre af TasiussaK bag KeKertaK op til den samme 

 Sø. Der gaar en god Slædevej her ind, over Søen og videre ned til Kysten af Umå- 

 пак Fjord, den kaldes almindeligt »Boye's Vej« efter Kolonibestyrer E. C. Boye, 

 der plejede at benytte den. Den er noget længere end den senere omtalte, hyppigst 

 brugte Vej. men har deu store Fordel, at man ikke skal nær saa højt til Vejrs. 

 Der er dog kun faa, der kender den, bortset fra Rensjægere, og som Rejsevej 

 benyttes den meget sjældent. 



